Author: P. Pavel Hofírek
Date: 2019-03-24T23:00:00+00:00

Pavel Hofírek

ZAMILOVANOST
jako duchovní zkušenost

„Jsem zamilovaná. Je to úžasné.

Ale co s manželem a dětmi?“

© Pavel Hofírek, 2014

ISBN 978-80-260-7130-3

Elektronická verze knihy je ke stažení zdarma na webu www.pavelhofirek.cz a pokud se Vám kniha líbí nebo si ji chcete ponechat případně někomu darovat, tak prosím o dar na dobrý účel, viz www.pavelhofirek.cz/zamilovanost. Děkuji.
Pavel Hofírek info@pavelhofirek.cz

Pro koho

Následující stránky jsou určeny dospělým věřícím lidem, kteří to mají s „láskou“ těžké. Doufám, že pro ně může být tato kniha užitečná.

Pokud Vám všechno v životě klape a jste šťastní, tak tuto knihu nečtěte. Nejenže asi mnoho nepochopíte, ale červík pochybnosti může Vaše štěstí nahlodat. Knížku odložte. Nebojte se, čas ji otevřít jistě přijde… Pokud se cítíte být na začátku života či na jeho konci, tak asi následující řádky pro Vás nebudou příliš aktuální, sáhněte po jiné užitečnější četbě. Pokud ve svém životě neberete vážně Boha ani etické zásady, tak nejspíš ani neporozumíte, co by na té zamilovanosti měl být vlastně takový problém. Ušetřete čas a dívejte se na televizi…

Kniha není určena šťastně zamilovaným. Ti mají pohled zaslepený přívalem štěstí, které je naplňuje. Kniha není určena ani nešťastně zamilovaným. Ti jsou zase zaslepeni svou bolestí a trápením, které je pohlcuje. Tyto řádky jsou určeny těm „šťastně-nešťastně“ zamilovaným, kteří se cítí jako na vlnách, jednou nahoře a jednou dole. Nebo ještě přesněji vnitřně rozdvojeni prožívají zároveň radost i smutek, štěstí i bolest. A rozhlíží se, kde je pevný bod, o který se opřít.

Knihu věnuji těm, kdo pevně věří, že za vším je možné uvidět moudrou a laskavou ruku Boží. Kéž by jim mé úvahy a postřehy pomohly poznávat Boha také v životní zkušenosti zamilovanosti!

Kapitola 1

Zamilovanost nebo láska?

Proč tato kniha

Prostě se s problémem zamilovanosti setkávám. Přemýšlím, jak lidem pomoci, poradit či jak jim aspoň porozumět. Nejde mi ani tak o těžkosti dospívajících a jejich vztahové problémy: zklamání, rozchody a bolesti. Těm asi stejně není pomoci. Tímto obdobím života si projít musí. A pokud se drží Desatera a mají čisté svědomí, tak věřím, že všechny bolesti je nakonec přebolí a vše se v dobré obrátí.

"Jsem zamilovaná. Je to úžasné. Ale co s manželem a dětmi?“

Myslím na lidi ve středním věku, jak vyjadřuje podtitul knihy, kteří prožívají zamilovanost, jenž se ale nemůže rozvinout v partnerský vztah, protože oni jsou už vázáni manželským slibem či jinými závazky a životními okolnostmi. Jsou zamilovaní, ale na první pohled je to jen jeden velký omyl, který přináší jen bolest, komplikace a nebezpečí. Věřím ale, že také tato zkušenost má v životě svůj význam.

O lásce a zamilovanosti toho bylo napsáno možná až příliš. Asi už není možné napsat nic nového. Přesto jsem nikde nenašel věci tak popsané, jak se mi celý obraz skládá, když o těchto věcech přemýšlím. Proto ještě jedna knížka navíc. Předpokládám, že většina zde napsaného se bude zdát samozřejmá, ale snad aspoň něco Vás osloví novým způsobem a něco uvidíte v jiném světle.

Zamyslete se nad svojí osobní zkušeností: Co jsem prožila? Co teď prožívám? Co toužím prožít? Co nechci zažít? Co chci zapomenout?

Nejedná se o odbornou literaturu ani psychologickou, ani teologickou, ani terapeutickou, spíše je to kniha úvah a zamyšlení. Prosím o shovívavost při čtení. Nemám sílu a čas vybrousit text ke spokojenosti své, natož tak kritického čtenáře. Jak nad tématem znovu a znovu přemýšlím, tak mne napadají další a další souvislosti, téma se nedá vyčerpat a vše má své pro a proti. Co se Vám líbit nebude, tak přeskočte, snad si každý najde aspoň pár užitečných myšlenek.

Občas to bude vypadat, že mluvím spíš k ženám. Muži prominou a věci si převedou do své situace sami. Asi je to tím, že ženy o těchto vztahových věcech mluví častěji a otevřeněji než my, muži. Přitom z podstaty věci vyplývá, že by to mělo být půl na půl. Takže aktuální je to pro všechny stejně.

Přestože píši na prvním místě o skutečné zamilovanosti, tak většina úvah se dá vztáhnout také na přátelství, sympatie, či dokonce na naše koníčky a zájmy. Ledacos se dá vztáhnout také na negativní emoce a věci jako jsou trápení, nemoci či neštěstí. Proto doufám, že něco užitečného si mohou odnést i ti, kteří skutečnou zamilovanost aktuálně neprožívají.

Cit, zážitek, stav

Ono je vůbec těžké říct, co to ta zamilovanost vlastně je. Nejčastěji se mluví o citu. Někdy o tom nejušlechtilejším citu, kterého je člověk schopen. Tím je ve skutečnosti pravá láska, s kterou si lidé často zamilovanost pletou.

Zamilovanost je spíše o pocitech a emocích, které člověka ovládají. Nebo o silném zážitku či prožitku. Jenže zamilovanost není jen chvilkový pocit. Ani zážitek, který je hned pryč a minulostí. Jde spíše o dlouhodobý stav, jakési rozpoložení mysli a těla. Zamilovanost se dotýká také našeho rozumu a myšlenek, stejně tak jako její vliv můžeme cítit na vlastním těle. Zamilovanost také ovlivňuje naši vůli a rozhodování.
Někdy psychologové mluví s jakýmsi despektem o zamilovanosti jako o stavu dočasného pomatení mysli.

Přesně definovat zamilovanost je nad mé síly. Naštěstí to není třeba. Většina lidí totiž zamilovanost (nebo jí podobnou zkušenost) v životě už nejednou zažila. Není tedy třeba přesného popisu, abychom věděli, o čem mluvíme. Přesto se dále pokusím o lepší charakteristiku zamilovanosti, abychom jí lépe porozuměli. Každý člověk totiž prožívá věci trochu jinak a tu pravou zamilovanost, kterou mám na mysli, možná ani neprožijí všichni a snad ani není myslitelná u lidí mladších třiceti let. Naopak „něco jako zamilovanost“ zná jistě každý, a to i úplný sobec či narcista, který se raduje z nového mobilu či z toho úžasného člověka v zrcadle.

Rozdíl mezi zamilovaností a láskou

Přestože zamilovanost s láskou úzce souvisí, je důležité je od sebe umět rozlišit. Pochopit, že jsou to dvě zásadně rozdílné věci. Možná se pak někdo rozhodne, že by chtěl žít život raději v neustálé zamilovanosti, což může být jistým způsobem velmi příjemné, ale bohužel to nejde do nekonečna. Nebo si uvědomí, že tím nejcennějším je láska, přestože je někdy tak bolestná, a přestože to často znamená vzdát se svých zamilovaností, a nakonec i sama sebe pro toho druhého.

Na listu papíru udělejte dva sloupce. Jeden s názvem „Zamilovanost“ a druhý s nadpisem „Láska“. Do prvního sloupce si napište ty, do kterých jste byly či jste zamilované. Do pravého sloupce ty, které teď milujete. Jsou to titíž lidé? Miluji někoho, do koho jsem nebyla zamilovaná? Byla jsem zamilovaná do někoho, koho již nemiluji? Je můj manžel v obou sloupcích?

Pravá láska je totiž na prvním místě nesobecká a zaměřená na toho druhého. V zamilovanosti naopak převládá prožívání toho druhého jako nástroje k získání pocitu vlastního štěstí a slasti. Milovat znamená chtít dobro pro toho druhého. Tedy i to, co třeba mně není příjemné. A dokonce někdy i to, co je nepříjemné také tomu druhému, ale o čem víme, že to bude nakonec k jeho dobru. V zamilovanosti naopak chceme toho druhého k dobru svému.

Velká otázka na celou další knihu: „Co je tím skutečným dobrem pro mne a pro druhého? Jak mám opravdově milovat?“

Láska je rozhodnutím našeho rozumu a vůle. Zamilovanost je věc emocí. Láska díky tomu může trvat celý život, kdežto emoce zamilovanosti dříve či později vyprchají. Láska nepočítá, důvěřuje, neočekává, ale dává. Zamilovanost stojí a padá s našimi očekáváními a jejich naplňováním. Když od toho druhého již nic nečekám, když mi ten druhý již nic nedává, tak zamilovanost končí. Pravá láska se naopak ukazuje právě tehdy, když člověk dává a nedostává nazpět. Když je radostným dárcem, který ani netouží po odměně. Rozdává se druhým, protože miluje.

„Láska je shovívavá, láska je dobrosrdečná, nezávidí, láska se nevychloubá, nenadýmá, nedělá, co se nepatří, nemyslí jen a jen na sebe, nerozčiluje se, zapomíná, když jí někdo ublíží, má zármutek, když se dělá něco špatného, ale raduje se, když lidé žijí podle pravdy. Láska všechno omlouvá, všemu věří, nikdy nad ničím nezoufá, všecko vydrží. Láska nikdy nepřestává.“ Bible: První list svatého apoštola Pavla Korinťanům 13,4-8a

Pravá láska je také pravdivá, dokáže vidět druhého s jeho přednostmi i slabostmi. A milovat ho takového, jaký je. Je to bezvýhradné přijetí druhého se vším všudy. Druhý se v naší lásce cítí svobodně a bezpečně. Zamilovanost (podobně jako sobectví) chce naopak druhého předělat podle našich představ a k našemu prospěchu.

Cítí se manžel a děti v mé lásce svobodně a v bezpečí?
Nebo jsou mojí láskou spíše polapeni, ovládáni, spoutáni a jako v kleci?

Prakticky je často zamilovanost s láskou promíchána. Člověk nebývá ve vztahu většinou čistě sobecký ani zcela nesobecký. Zamilovanost se v manželství má postupně proměnit v opravdovou lásku. To rozlišení zamilovanosti od pravé lásky je ovšem důležité k tomu, abychom věděli, jakým směrem se má náš vztah či postoj k druhému člověku vyvíjet, a co je možné nazvat růstem lásky, a co je naopak krokem špatným směrem.

Zárodek lásky

Jak jsem se již zmiňoval, tak zkušenost zamilovanosti je v dospívání jakýmsi zárodkem lásky. Bohužel cesta od zamilovanosti k pravé lásce není zas tak snadná a samozřejmá, jak by si někdo mohl myslet. Čím dál tím častěji vidíme kolem sebe lidi, kteří nedokáží ve vztazích dorůst k postoji lásky. Proto ve chvíli, kdy se zamilovanost zákonitě vytratí, a když pak narazí na obtíže společného života, vztah umírá. Oni pak stojí jakoby opět na začátku, navíc poznamenáni negativní zkušeností.

Přitom cesta od zamilovanosti k lásce je člověku přirozená a jaksi samozřejmá. Pokud dokáže nepodlehnout vlastnímu sobectví a pýše, tak se může vztah přes období známosti, sňatek, přijetí dětí a budování společného života přirozeně vyvíjet k větší a větší obětavosti a lásce, kdy ve stáří pak už člověku třeba ani nezáleží na sobě samém, ale jakoby žil „jen životy svých blízkých“.

Doba od narození do smrti je tedy tím prostorem, ve kterém se připravujeme na (a zároveň skládáme tu) nejdůležitější zkoušku našeho života. Zkoušku, zda jsme schopni lásky, nebo zda zůstaneme uzamčeni ve svém sobectví.

Duchovní růst

Takto chápaná cesta od zamilovanosti k lásce (od sobectví k sebe-darování) se dá jistě označit také jako duchovní cesta, duchovní růst. Ten, kdo nedokáže mít správný postoj k druhým lidem, jistě nemůže mít ani správný postoj k Bohu. Jakoby cesta k Bohu a cesta k druhému člověku byly dvě souběžné koleje, po kterých se musíme vydat zároveň. Někdy nám vztah k Bohu dodává sílu správně se přiblížit k druhému člověku a unést obtíže s tím spojené. Jindy nám zkušenost lidského vztahu dává nově a hlouběji pochopit, kdo je pro nás Bůh. Dokonce mne napadlo, jestli to není jen jedna cesta a jestli není jen jedna láska.

Milovat Boha a bližního jsou neoddělitelná přikázání právě proto, že se jedná jen o jeden životní postoj, o totožnou schopnost lásky a oběti. Kdo ji má, miluje Boha i bližního. Kdo ji nemá, nemiluje ani Boha, ani bližního a vlastně ani sám sebe.

Kapitola 2

Jaká je zamilovanost?

Růžové brýle

Když se ptám lidí, jaká je zamilovanost, tak často na prvním místě mluví o růžových brýlích. O tom, že člověk vidí druhého lepšího, než je. Zamilovaný nevidí na druhém jeho nedostatky, nebo je sice vidí, ale bagatelizuje je a nepokládá je za nic důležitého. Naopak milovaného vidí jako toho nejlepšího, který všechno zvládne, všechno dělá nejlépe. Pozitivní vlastnosti přeceňuje.

Dá se říct, že v pohledu na druhého je zamilovaný naivní, nezdravě důvěřivý, nepatřičně optimistický. S životními zkušenostmi a věkem je člověk tomuto růžovému vidění trochu odolnější, je moudřejší a opatrnější. Ale jistě byste našli ve svém okolí i příklady starších lidí, kteří se „zbláznili“ a v zamilovanosti nevidí ani to, co je všem ostatním zjevné.

Všichni příbuzní a všichni přátelé jí říkali, že je to člověk arogantní, násilnický a panovačný, že manželství s ním musí špatně skončit. Jen ona v něm viděla statečného prince na bílém koni, všemi nepochopeného a nedoceněného. Hned druhý den po svatbě, když ťukla jejich nové auto, tak se jí oči otevřely…

Tyto „růžové brýle“ mají samozřejmě v zamilovanosti svůj význam. Kdybychom se na druhé dívali s „realistickou rozumností“, tak bychom se nikdy neodvážili s druhým člověkem spojit na celý život a založit rodinu. Zvláště v dnešní době tak častých rozpadů vztahů a manželství se zdá být úkolem „zamilovaných bláznů“ budovat rodiny a odevzdávat se jeden druhému zcela a napořád.

Zamilovanost je neovladatelná

Člověk nemůže přinutit sebe ani druhého, aby se zamiloval. A stejně si člověk nemůže poručit, že zamilovaný nebude. Své pocity zamilovanosti nedokážeme svojí vůlí ovládat. To je typická vlastnost emocí. Někdo je nám nesympatický a nevíme třeba ani proč a nedokážeme se toho zbavit. S jiným si padneme do oka při prvním setkání. Něco se nám líbí a něco ne. Tatáž věc je nám jednou příjemná a jindy nesnesitelná. S pocity je to prostě těžké a docela chaos. Jsou lidé, se kterými pocity mávají jako s větvičkou ve větru, a jsou jiní, kteří se navenek zdají až bez emocí. V tom jsme různí. Částečně ale onu nespokojenost s vlastními pocity, se kterými navíc nedokážeme nic udělat, zná asi každý.

Do určité míry člověk může své pocity ovládat. Mnozí k navození příjemných pocitů (či ke zbavení se těch nepříjemných) používají například alkohol či sex. Člověk si může vsugerovat, že je spokojený a také se tak cítit. Ale to je složité téma a spíše pro odborníka psychologa či terapeuta. Psychiatr může některé pocity ovlivnit medikamenty. Je ovšem otázkou, jestli se opravdu chceme takto uměle cítit jinak. U lidí s „nemocnou hlavou či srdcem“ je taková léčba jistě správná, ale zdravý člověk by se asi měl naučit se svými pocity žít.

Většinou řekneme, že člověk nemůže za to, že se zamiloval, ani za to, do koho se zamiloval. Když za to nemůže, tak to tedy není hřích. Byť to samozřejmě může být velká chyba a velké neštěstí. A navíc se to později může stát i hříchem, když se člověk začne místo svého svědomí řídit svými zamilovanými pocity.

Také je většinou zbytečné naléhat: „Přestaň být zamilovaný.“ Nebo: „Toho nesmíš milovat.“ Prostě city tak jednoduše ovládat nejdou. Většinou aspoň prosíme ony „špatně zamilované“, aby nedělali žádná nevratná rozhodnutí a ještě počkali. Doufáme, že zamilovanost přejde, a pak se bude dát celá situace řešit rozumně a správně.

Zamilovanost je dočasná

Snad všichni mají zkušenost, že zamilovanost netrvá věčně, že po čase sama přejde. Říká se, že zamilovanost trvá asi dva roky. To je jen velmi orientační údaj. Jistě znáte šíleně zamilované, kteří se rozešli po pár měsících nebo i týdnech. A naopak staré manžele, kteří vypadají, že jsou do sebe zamilováni i po těch padesáti letech. Já věřím, že po těch padesáti letech to není zamilovanost, ale láska. A že ten rozchod po pár týdnech je znamením velké sebestřednosti a pýchy, a že ona zamilovanost byla velmi, ale velmi povrchní.

Jisté je, že zamilovanost přejde. Můžeme se ptát, jestli přejde rychleji, když ji odmítáme a vnitřně s ní bojujeme a rozumem či svědomím s ní nesouhlasíme. Zda přejde rychleji, když je jen platonická a když si od objektu naší touhy zachováváme odstup. Nebo zmizí rychleji, když se přiblížíme a začneme spolu trávit čas a poznávat se. Těžko říct. Asi platonická zamilovanost s odstupem může vydržet déle, protože naši vnitřní romantickou představu o druhém nic nenarušuje. Naopak přiblížením se k druhému ho dříve poznáme takového, jaký je, a tím často pocity zamilovanosti rychleji ustoupí, když od něj už nic dalšího nového nečekáme. Někdy to dostává až tak výraznou podobu, že po prvním pohlavním styku zájem chlapce o dívku nabere překvapivě rychlý konec a onen chlapec se hned „zamiluje“ do jiné, o kterou začne usilovat.

„Nejrychlejší cesta ze zamilovanosti? Svatba.“

Na druhou stranu pokud se vztah přirozeně rozvíjí, tak se nemusí s přiblížením a vzájemným poznáním zamilovanost vytratit, ale nabývá novou podobu, nová očekávání a postupně se může změnit v trvalý vztah lásky. Lásky, která čerpá svoji sílu také z toho prvotního okouzlení a společné zkušenosti období vzájemné zamilovanosti. Člověk touží druhého poznat, pak touží s ním trávit čas, hlouběji se poznat, pak se svěřit jeden druhému výlučně a na celý život, což vyjadřuje také odevzdání se v sexuálním spojení, dále touží mít s druhým děti, společný domov, vnoučata, zestárnout vedle sebe… To je plán na celý život. Tak i po letech manželství může být mezi manželi vzájemná přitažlivost a sympatie, kterou někdo stále ještě nazývá zamilovaností, ale samozřejmě že o typické zamilované poblouznění už nejde.

Nereálná očekávání a touha

V zamilovanosti má člověk vůči druhému nereálná očekávání, která nemohou být naplněna. V člověku je touha, kterou není možné uspokojit. Proto zamilovanost tak silně člověka pohlcuje a ovládá, protože ho „navnadí“ příslibem nemožného. Příslibem dokonalého partnera, dokonalého vztahu, dokonalé budoucnosti, dokonalého štěstí.

Realita je pak jiná. Někdy to vede k rozpadu vztahu a velkému zklamání. Někdy manželství vydrží, ale zklamání není o nic menší. Někdy člověk nahlédne nesmyslnost svých očekávání a přijme realitu vztahu a života v dobrém takovou, jaká je. Dokáže se radovat z manželství a rodiny, kterou má, a případné ostatní přiměřené touhy realizuje vhodným způsobem jinak: v zaměstnání, společenských aktivitách apod.

Nerozumnost zamilovanosti

Zamilovanost na první pohled není rozumná. Kolikrát se člověk zamiluje „úplně hloupě“. Korekce rozumem, svědomím, zkušeností či radou druhých je jistě velmi potřebná. Většinou se nedaří zamilovanost „porazit“, ale často je člověk schopen neudělat fatální chyby a vyhnout se nevratným rozhodnutím. Už to je úspěch.

Na druhou stranu se mi zdá, že někdy ty naše zamilovanosti mají svoji vnitřní logiku a jsou zvláštním způsobem „rozumné“. Například spojí na první pohled nesourodé povahy, které se pak v reálném životě překvapivě dobře doplňují, čímž nemyslím bezbolestně a bezproblémově, ale to, že taková rodina funguje a zvládne i problémy, které by jiné neunesly.

Také často člověk podvědomě v druhém hledá to, co jemu samotnému chybí. Jak to vyjadřuje lidová moudrost: „Protiklady se přitahují.“ Také proto je skutečná zamilovanost možná jen mezi mužem a ženou a nikoliv mezi osobami stejného pohlaví. Rozdílnost mezi mužem a ženou v manželství je sice terčem řady anekdot, kterým se smějeme tím víc, čím jsou pravdivější, ale zároveň je toto napětí jakýmsi „palivem“ pro společnou cestu životem. Člověk jistým způsobem není úplný bez vztahu k osobě opačného pohlaví.

Tato potřeba úplnosti skrze vztah k opačnému pohlaví může být naplněna také jinak než manželstvím. Takový vztah nemusí mít sexuální charakter. Přesto je ale nejpřirozenější cestou k této úplnosti zamilovanost vedoucí ke společenství života v manželství a rodině.

V tomto kontextu vůbec mladým lidem nezávidím jejich úkol vybrat si životního partnera a slíbit druhému lásku, úctu a věrnost na celý život. K takovému rozhodnutí je jistě důležitá rozumnost a zodpovědnost, ale své místo zde má i ona intuice zamilovanosti. Není snadné poznat, kdy dát přednost rozumu a zkušenosti na úkor zamilovanosti, a kdy naopak je zamilovanost cestou, jak překročit práh omezenosti čistě pragmatického rozhodování a vykročit do života „nerozumně“, ale správně.

Zamilovanost je sebestředná a sobecká

Většinu výše uvedených charakteristik zamilovanosti lidé znají a řeknou sami. Ještě třeba přidají slova jako: slepá, opojná, intenzivní, bláznivá, povznášející. Mám ale dojem, že nedostatečně chápou, že zamilovanost je ve své podstatě maskované sobectví a sebestřednost. To si lidé, zvláště mladí a zamilovaní, nechtějí přiznat. Vždyť oni toho druhého tak upřímně a silně milují a udělali by pro toho druhého cokoliv…

Jenže je to jinak. Ano, udělám pro druhého cokoliv, ale proto, abych se já s ním cítila dobře. Ve vzájemné zamilovanosti se toto sobectví dá těžko poznat, protože chceme oba totéž. Teprve když realita života či rozdílnost povah prorazí růžový obláček zamilovanosti, ve kterém se oba vznášejí, tak dochází k prvním hádkám, sporům, zklamáním a nakonec i rozchodům. Velikost zamilovanosti nemá mnoho společného s velikostí vzájemné lásky. Byť jak jsem se zmiňoval výše, zamilovanost je prostředím, zárodkem, z kterého může a má láska vyrůst.

„Zamilovaná až po uši, ale lásky ani co by za nehet vešlo.“

V zamilovanosti spíše člověk miluje sebe a své pocity, než toho druhého. Spíše miluje obraz, představu, kterou o druhém má, než jeho samotného. S tímto postojem ovšem není možné budovat ani manželství, ani rodinu. Proto musí zamilovanost zemřít, aby se uvolnil prostor pro skutečnou lásku. Ona smrt zamilovanosti je bolestná, protože člověk přichází o řadu příjemných pocitů, ale zároveň se mu otevírá svět ještě silnějšího prožitku štěstí a pokoje, než dosud znal.

Když označíme zamilovanost za sobectví, tak to vyznívá hodně negativně. Ale bohužel k lidskému životu patří také toto období sobectví a sebestřednosti (puberta a raná dospělost), kdy se člověk učí být sám sebou a vzít život do svých rukou. Neštěstí je, když člověk v tomto pubertálním postoji zůstává celý život. V kontextu lásky a manželství se dá použít obraz, že člověk v této sebestřednosti bere svůj život do svých rukou, aby pak v dospělé zralosti ten život mohl dát druhému. Tedy bez tohoto období vývojového sobectví by pak nemohlo přijít ono sebe-darování a obětavost vlastní zralé lásce.

Zamilovanost je majetnická

Toto slovo se příliš nepoužívá, ale zdá se mi, že velmi dobře popisuje ten rozměr sobectví, který v zamilovanosti je. Nevyznívá tak negativně jako slovo „sobectví“. V řadě případů označit milujícího člověka za sobce a egoistu je totiž příliš odsuzující. Přitom je naopak zcela přirozené, že říkáme: „Můj manžel.“ „Moje děti.“ „Moje rodina.“

Růst od zamilovanosti k lásce se dá popsat právě tím, jak se mění význam tohoto „Můj – Moje“. Jestli se člověk postupně očišťuje od tohoto majetnického postoje k druhému a zůstává jen význam vyjadřující sílu a konkrétnost naší lásky k druhému.

Tento „majetnický přístup“ se ve vztahu typicky projevuje žárlivostí. Nejen tou „vykřičenou nahlas“ se zjevně nepřiměřenými nároky na pozornost a přítomnost druhého, ale také například skrývanými pocity smutku a ukřivděnosti z nezávislého jednání druhého. Nebo v neschopnosti radovat se z úspěchů druhého, kterých dosáhl bez nás. Majetnictví ve vztahu se projevuje také otevřeným či skrytým nátlakem a snahou o manipulaci a ovládnutí druhého člověka. Lidově řečeno: „Chceme mít své jisté.“ Toto nebezpečí majetnictví a žárlivosti se netýká pouze manželství. Podobně se může objevit ve vztahu rodičů k dětem, trenéra ke svěřenci, mezi přáteli apod.

Stupně citového pohlcení

Jak jsem se již několikrát zmiňoval, je důležité pochopit citovou, emocionální podstatu zamilovanosti. City k lidskému životu patří, ale nemají člověka ovládat. Když to zjednodušíme, tak člověka dělá člověkem rozum, vůle a svědomí. Pokud ho ovládají city, vášně a pudy, tak jedná nelidsky.

Stupně tohoto citového pohlcení „kladnými“ pocity můžeme popsat takto:

1. Neutrální vztah: K druhému nemáme žádný vztah, nezáleží nám na něm, jakoby nebyl.

2. Kladný vztah: Druhý člověk pro nás není nijak významný, ale vnímáme ho pozitivně, v dobrém.

3. Sympatie a zalíbení: Ten druhý není sice nejdůležitější osobou našeho života, ale přitahuje nás, jsme s ním rádi, záleží nám na něm, ve svém jednání se jím necháváme inspirovat, své názory a činy poměřujeme s jeho postoji a jednáním.

4. Zamilovanost: Ten druhý je pro nás nejdůležitějším osobou. Velmi silně ovlivňuje naše pocity, postoje, rozhodování i jednání. Jako bychom vše dělali jen pro něho, přesněji „před jeho očima“.

5. Závislost: Druhý je určujícím činitelem v našem životě až do té míry, že jednáme tak jak nechceme, proti svým zásadám, myšlenky na druhého nás pohlcují a prožívaný vztah k druhému má jasně negativní vliv na kvalitu našeho života.

6. Absolutní závislost a ztráta sebekontroly: Člověk přestává „být člověkem“. Ztrácí schopnost reálně posuzovat svoji situaci, nedá se s ním rozumně mluvit, je zcela ovládnut svými pocity vůči druhému.

V takto načrtnuté škále citového prožívání můžeme zamilovanost vidět v rozsahu od 3,5 do 4,5.

V tomto kontextu není zas tak velký rozdíl mezi negativními a pozitivními pocity. Podobné pohlcení mohou způsobit i negativní pocity. Kdybychom to znázornili obrázkem, tak nejdříve kladné a záporné pocity vedou člověka úplně opačným směrem, ale s rostoucím citovým pohlcením se oba směry přibližují až ke stejnému destruktivnímu stavu, kdy je člověk zcela ovládnut svými pocity vůči druhému a jeho jednání přestává mít charakteristiky lidského jednání.

Mám dojem, že psychologové u silné „pozitivní“ závislosti na druhém člověku a stejně tak u silné nenávisti mluví o schizofrenním prožívání, kdy člověk toho druhého zároveň miluje a zároveň nenávidí. Obojí bohužel bez míry a zcela nevhodným způsobem. Nám to může vysvětlit, proč je tak malý krůček od „velké lásky“ k zuřivé nenávisti. Také toto je jedním z úskalí prožívání zamilovanosti, že se může snadno změnit v nenávist, která pak napáchá v životě člověka nedozírné škody.

Kapitola 3

Co je to zamilovanost?

Pravá zamilovanost

Každý má nějakou zkušenost se zamilovaností, ale nebude na škodu upřesnit, co pravou zamilovaností myslím já. Občas se lidé ptají sami sebe, jestli jsou skutečně zamilovaní. Bohužel je odpověď z mého pohledu jasná: „Jestli váháš, tak nejsi.“ Takový člověk prožívá pouze zkušenost zamilovanosti blízkou. Pravá zamilovanost je totiž tak silným osobním prožitkem, že je nepřehlédnutelná a neomylně rozeznatelná. Aspoň pro nás samotné. Druzí na nás také změnu nálady vidí, ale naštěstí ne vždy poznají její pravý důvod a jeho jméno a příjmení.

Na prvním místě je pravá zamilovanost vztah k osobě opačného pohlaví. Člověk může mít zalíbení a jakousi touhu po osobě stejného pohlaví, cítit velkou lásku ke svým dětem, být zamilovaný do své kariéry či peněz, můžeme být vzrušeni z nákupu nového auta, cítit rozrušení z plánované dovolené atd. Všechno to mohou být pocity v mnohém zamilovanosti blízké, ale pravá zamilovanost je jen mezi mužem a ženou.

K pravé zamilovanosti patří také sexuálně-erotická touha, která se nemusí projevit fyzicky, ale je ve vztahu reálně přítomna. Proto nevidím jako skutečnou zamilovanost uctívání herců, zpěváků či modelek, ani obdiv k učiteli či učitelce v období rané puberty, ani jiné vztahy k nedosažitelným „osobnostem“ v dospělosti.

Pravá zamilovanost zcela ovládne náš citový svět. Člověk myslí jen na toho druhého prakticky stále. A to až na úkor jiných povinností a jiných vztahů. Proto také nemůže být člověk zamilován zároveň do dvou osob. U částečné zamilovanosti to možné je, tam někdy člověk váhá, koho miluje víc. U skutečné zamilovanosti je vše jasné.

„Dnes jsem prosila Boha, ať mi dá sílu na něj stále nemyslet, ať už Bůh něco udělá. Něco, co mne zastaví nebo pomůže…“

Dalším podstatným znakem je, že se naše prožívání a náš vztah k druhému vymyká naší kontrole. Na rozdíl od sympatií či přátelství a kamarádství opravdová zamilovanost překročí „práh stability“ a my silně cítíme, „že se něco musí stát“. Pravá zamilovanost nemůže zůstávat na stále stejné úrovni, nutí nás postoupit ve vztahu dál a dál. Člověk prostě ví, že se něco děje a bude dít.

„Přestože se rozumem zdá všechno jasné, tak vlastně pořádně nevím. Nebo snad ani nechci vědět.“

Nezbytným znakem pravé zamilovanosti jsou fyzické reakce, které nemáme pod kontrolou. Při setkání s druhým, nebo dokonce i jen při přemýšlení o druhém, nebo jen z myšlenky, že by mohl projít kolem, naše tělo reaguje tlukotem srdce, potem, třesem, červenáním, nesoustředěností, roztržitostí apod.

Pokud nejsou všechny výše uvedené podmínky splněny, tak se jedná jen o pocity zamilovanosti podobné. Ale také na tyto stavy se dá většina textu této knihy přiměřeně vztáhnout. Konec konců jsou lidé, o kterých se říká, že mají raději peníze než lidi, nebo zvířata než lidi, nebo že mají nejraději sami sebe, či své postavení apod. U takových lidí většinou o pravou zamilovanost nejde, ale jistě zamilovaní jsou: do něčeho jiného či do sebe.

Pět složek zamilovanosti

V zamilovanosti můžeme vidět pět různých složek: Sexuální fyzickou potřebu, erotickou citovou touhu, společensko-ekonomické zajištění, sebepotvrzení skrze druhého a sebenaplnění skrze druhého.

Jistě toto rozdělení nevystihuje zamilovanost zcela, ale může nám pomoci trochu lépe pocity zamilovanosti pochopit.

Sexuální fyzická potřeba

Člověk přirozeně touží po sexuálním uspokojení. Na rozdíl od zvířat by měl tuto svou potřebu ovládat a její naplnění nacházet v eticky správném kontextu, tedy v manželském vztahu. Jenže ona sexuální touha sama o sobě příliš na etiku nehledí. Podobně jako se zamilovanost příliš neohlíží na manželský slib. Smysl této sexuální touhy je všem jasný, přežití lidského rodu, a v kontextu zamilovanosti je to silný impuls, který nás přitahuje k druhému. Většinou nám pomáhá zamilovat se do „sexuálně přiměřeného objektu“, tedy například svobodnému muži do svobodné ženy podobného věku, ale víme, že zamilovanost či sexuální přitažlivost je občas nevypočitatelná.

Není to jediná složka zamilovanosti, takže určitá „zamilovanost“ je možná také vůči těm, se kterými je pravý sexuální vztah nemyslitelný či nereálný: Osoby stejného pohlaví, populární osobnosti, děti, zvířata, věci, koníčky apod. V případě sexuálních problémů může být naše „zamilovanost“ zaměřena jinak, než je přirozené. Nebo v případě sexuálního uspokojení (např. životem v manželství po této stránce funkčním) může být tento motiv v zamilovanosti druhořadý.

Zdá se mi užitečné rozlišit sexuální a erotickou rovinu v zamilovanosti. Sexuální touha má až fyzický charakter, kdy jakoby se nás naše tělo snažilo přesvědčit, že bez sexuálního uspokojení nemůže žít, podobně jako je někdy neodbytná touha po čokoládě, cigaretách, alkoholu či drogách. Jistě člověk bez sexu neumře, ale s určitým fyzickým strádáním je třeba v takovém případě počítat. Ovšem u každého člověka je to jiné, a také se tato sexuální touha mění s věkem či dle životních okolností (nemoc, stres, zaujetí něčím jiným).

Erotická citová touha

Potřeba erotického naplnění má spíše charakter psychický. Může být ještě silnější než sexuální touha a její neuspokojení může být pro člověka velkou psychickou újmou. Stává se, že i při funkčním sexuálním životě v manželství si někdo stěžuje na citově chladný vztah a nedostatek erotického náboje a emocionálního uspokojení.

„Ten prožitek zamilovanosti je sám o sobě naplněním.“

Eroticky a citově příjemný může být vztah i bez sexuálního naplnění. Přirozeně ale erotické pocity k sexu směřují. Nevyplatí se tento přirozený směr erotických a citových prožitků ve vztahu k osobám opačného pohlaví podceňovat. Kolikrát pak lidé říkají, že ani neví, jak se to stalo a naráz… Zvláště ošidné je odhadnout vnitřní prožívání a úmysly toho druhého. Navíc může být rozdíl mezi deklarovaným úmyslem „budeme jen přátelé“ a vnitřní nepřiznanou touhou po co nejsilnějším prožitku včetně sexuálního.

„Hodnota manželské sexuality spočívá v tom, že vyjadřuje a potvrzuje, že ve svém nejhlubším nitru a tělesnosti patříme jen jeden druhému.“ Jürg Willi

Sexuální vztah by měl mít své výlučné místo jen mezi manželi. Naopak erotická složka bývá přítomna ve většině našich lidských vztahů. Například máme zkušenost, jak se mění atmosféra v mužském či ženském kolektivu, když do něj vstoupí osoba opačného pohlaví. Těžko popsatelný je fakt, že jakási erotická přitažlivost může být také k osobám stejného pohlaví, dětem, zvířatům, věcem, událostem. Asi je nevhodné mluvit o erotice, určitě je lepší říct citová přitažlivost či emocionálně příjemný prožitek. Zvolil jsem ale takto nepřesné vyjádření, abych upozornil, že mezi erotickou a citovou přitažlivostí lze těžko rozlišovat. Kolikrát vše začíná tím, že je nám s tím druhým „jenom dobře“ bez jakýchkoliv eroticko-sexuálních pocitů či myšlenek, abychom po čase s překvapením zjistili, že vůči tomu druhému cítíme silnou eroticko-sexuální přitažlivost.

V tomto smyslu lze právě mluvit o jakési „zamilovanosti“ také vůči přátelům, dětem, osobám stejného pohlaví, zvířatům, věcem, práci apod. A také v přeneseném smyslu slova vůči Bohu. Všechny tyto „vztahy“ nás mohou citově obohacovat a být příjemné. Citový život je totiž mnohem bohatší než sexuální a není tak omezen pouze na heterosexuální vztahy.

Společensko-ekonomické zajištění

Také nelze nezmínit další důvody, které v nás často nepřiznaně posilují touhu mít svého životního partnera. Když bych je vložil do úst ženám, tak by to mohlo být takto: „Už nejsem na ocet.“ „Nezůstanu sama, budeme dva.“ „Budu mít děti a svoji rodinu.“ „Postará se o mne a o naše děti.“ „Poneseme tíhu života společně.“ „Jsem důležitá, protože je důležitý můj manžel. On je Někdo a já k němu patřím. Ostatní mi ho mohou závidět.“

Tyto někdy až přízemní motivy našeho zájmu o druhého mají ale své racionální jádro. Narušují sice naši představu romantické zamilovanosti, ale mají svůj skutečný význam. Jsou pak také často důležitým motivem, který vztah udržuje při životě. Časem totiž ztrácí sexualita na své důležitosti, eroticko-citová přitažlivost vyprchá a pak ony reálné důvody pro vztah získávají na významu. Společná rodina, děti, dům, úspory, to všechno je velmi důležité.

Říká se, že muž zůstává tam, kde investoval svůj čas a své peníze.

Sebepotvrzení skrze druhého

Zamilovanost dává člověku také silný pocit sebejistoty a skrze druhého se vidíme v úžasně příjemném světle. Člověk jakoby dostal křídla a také si skutečně troufne a dokáže věci, které by předtím vzdal. Někdy na druhém přímo vidíme, jak dospěl, dozrál a rozkvetl.

„Pro heterosexuálně orientované muže a ženy je přátelství s osobami téhož pohlaví důvěrnější, samozřejmější a plné pochopení, ale schází mu vzrušení, podnětnost a pocit napínavého dobrodružství, jaké je v heterosexuálním vztahu, který jim může poskytnout pocit uznání a potvrzení opačným pohlavím.“ Jürg Willi

K lidské zralosti je dokonce zkušenost, že jsme někým bezvýhradně milováni, zásadně nezbytná. Nedostatek lásky rodičů vážně poškozuje psychický vývoj dětí a právě zamilovanost nabízí cestu k uzdravení takových zranění prožitkem lásky druhého. Bohužel to má také odvrácenou stranu, kdy zamilovanost je jakousi nezdravou kompenzací za nedostatek lásky v dětství, a tím na druhého přenáší nesplnitelná očekávání a neúnosné požadavky. Takto přetížený vztah nemůže dlouho vydržet a zklamání z rozchodu může pocit zbytečnosti a neschopnosti ještě prohloubit. Byl-li pro nás ten druhý jediným světýlkem v temnotě života a jedinou nadějí, o kterou jsme teď přišli, pak nám nezbývá už vůbec nic a hrozí až totální rezignace na život.

Vraťme se ale k tomu krásnému, co nám může vztah dát. Opět to srozumitelně vystihují výroky: „Jsem úžasná, protože jsem milována.“ „Jsem krásná, protože se mu líbím.“ „Jsem důležitá, protože jemu na mně záleží.“ „Mám hodnotu, protože chce být se mnou.“ „Můj život má smysl, protože on mne potřebuje.“ „Zůstávám zajímavou, protože ho stále přitahuji.“

Každý normální muž touží po ženském obdivu. Také touží po uznání druhých mužů, což je možná ještě důležitější v rovině rozumové, ale v rovině pocitů je prostě to uznání žen jaksi mnohem víc naplňující.

Toto pozitivní hodnocení naší osoby druhým člověkem je pro nás o to důležitější, že ho říká ten, na kom nám nejvíce záleží, ke komu máme největší důvěru a úctu. Zároveň v tom ale můžeme zahlédnout úskalí, že zamilovaný pár v jakési zahleděnosti do sebe může ztratit kontakt s realitou života, či si vytvořit obranou zeď před těmi druhými, kteří nám nerozumí.

„Objektivně hodnotit dokáží pouze muži. U žen to je tak: Buď tě milují a všechno děláš výborně. Nebo tě nemilují a všechno děláš špatně. Co děláš, je pro ně nepodstatné.“

Sebenaplnění skrze druhého

Ve vztahu člověk také nachází naplnění svého života. Opět to popíši výroky: „Jsem úžasná, protože dokáži milovat.“ „Dokáži se obětovat pro druhého.“ „Dokáži pomoci druhému.“ „Můj život má smysl.“ „Dávám se.“

V oboustranné zamilovanosti a lásce vidíme nejen to, co dostáváme, ale také to, jak obdarováváme my toho druhého. Dělat šťastným druhého, co může být krásnější? Nejsmutnější popis manželské krize, který jsem slyšel, byl: „Vidím, že už se mnou není šťastná.“ Že se neshodneme na tom či onom, že si nadáváme, nebo že jsme si vzájemně ublížili, to vše není tak zlé jako pocit, že už si nic pěkného nejsme schopni dát. Nejhorší je prázdnota rezignovaného mlčení.

„Nuda v manželství plyne v podstatě ze skutečnosti, že přibývá oblastí, o kterých se nedá diskutovat, protože se partneři domnívají, že to stejně k ničemu nepovede.“ Jürg Willi

Zpět k tomu pozitivnímu. Toto darování se druhému je ve vztahu to nejkrásnější. Člověk tím dosahuje své seberealizace, naplnění svého života. Je radostným dárcem. V tomto postoji darování se je zároveň on sám nejvíce obdarovaným.

Samo o sobě ovšem toto sebenaplnění skrze druhé (manžela, děti) může být sebestředné až sobecké. Bohužel je řada případů, kdy zvláště matky za svoji péči o manžela a děti vyžadují až nepřiměřený vliv na život svých blízkých. Ve skutečnosti totiž druhým nic nedarovaly, ale pouze do druhých „investovaly“ a dříve nebo později budou chtít vše zpátky i s úroky. Jak typické je ono citové vydírání: „Za to všechno, co jsem pro vás udělala, vy nejste ochotni ani…“

Lidsky je takové očekávání, že se nám naše láska vrátí, přirozené a pochopitelné. Je dobré si přitom uvědomit, že křesťanství nám předkládá ještě mnohem náročnější vizi, totiž život sebeobětování. Tato oběť vlastního života je ovšem nemyslitelná bez silné živé víry.

Kapitola 4

Co vede k zamilovanosti?

Nevíme

To je ta romantická odpověď, která nahrává představě, že zamilovanost je osudovou, jedinečnou a neopakovatelnou událostí. Je to náhoda, Kupidův šíp, nebo Boží vůle? Podvědomí? Přeskočí jiskra?

Psychologové někdy mluví o starých strukturách mozku, které se projeví zvláště v krajních situacích, kde není čas na přemýšlení a člověk jedná pod náhlým návalem emocí, adrenalinu a tak nějak automaticky. Například v nebezpečí zareaguje agresí či útěkem. Tyto bazální reakce slouží k zachování lidského života či v případě zamilovanosti k zachování lidského rodu.

Na jednu stranu máme zkušenost, že skutečně zamilovanost bývá nevypočitatelná a někdy až jakoby „naschvál“. Občas se někdo přizná, že se zamiloval do člověka, kterého znal už delší dobu a před nějakým časem si i v duchu říkal: „Tak toho bych si nikdy za muže nevzala, ani za nic.“ A naráz je pro ni tím nejúžasnějším a nejlepším. Tato nepředvídatelnost zamilovanosti má nejen svá úskalí, ale také své kouzlo, a myslím, že tak je to dobře.

Na druhou stranu ale často také zvláště zpětně dokážeme porozumět tomu, co nás na druhém zaujalo, okouzlilo a nadchlo. Proč jsme se zamilovali právě v tom konkrétním období života či situaci. To nás vede k mnohem střízlivějšímu pohledu na své emoce a na svou zamilovanost.

Nemyslím si, že člověku je osudově určen jen ten jeden jediný pravý partner do života. Když ho najdeme, tak všechno bude dobře a že s nikým jiným to fungovat nebude. Věřím, že dobrý manželský vztah je možné vytvořit s většinou „normálních“ osob. Vždyť kolikrát ti nejvíce zamilovaní a ti, co si jsou nejvíce jistí svojí osudovou láskou, pak prožívají také ty největší krize a zklamání.

Nenaplněné potřeby

Určitě podhoubím, ze kterého vyrůstají pocity zamilovanosti, jsou nenaplněné potřeby lásky, erotiky a sexu. Jsme prostě stvořeni k životu v páru a člověku bez druhého něco zásadního chybí. Člověk vědomě či nevědomky hledá, jak tyto své touhy naplnit. Není to sice vždy, ale velmi často si do druhého promítneme naději, že s ním bychom mohli žít plnější život. Někdy je ta naděje postavena na „solidních“ základech, kdy ten dotyčný je už poslední nezadaný v sále nebo svoji otevřenost vztahu vyjádřil v textu inzerátu na seznamce. Jindy stačí jen podružná okolnost, že nám podržel dveře a podíval se na nás, nebo že přikyvoval přívalu našeho povídání.

Potom Hospodin Bůh řekl: „Není dobré, že člověk je sám. Udělám mu pomoc, která by byla jeho protějškem.“
Bible: Genesis 2,18

Tušíte správně, že takový vztah, který je postavený na negativní motivaci, kdy nám něco chybí, nemusí dobře dopadnout. Ale ne vždy, ono to může nakonec vést i k funkčnímu manželství. To je vlastně smysl těch pocitů frustrace, či touhy, abychom se snažili dosáhnout lepšího života. Jen si má být člověk vědom, že někdy není dobré utrhnout to jablko, které se mu nabízí na první pohled.

Těch důvodů a potřeb, které stojí za vznikem zamilovanosti, může být celá řada. Viz pět složek zamilovanosti v předchozí kapitole. Jsou člověku přirozené a netřeba nad nimi ohrnovat nos, přestože nám kazí onu romantickou představu zamilovanosti jako toho nejušlechtilejšího citu. To je ovšem důležité, protože pokud by byla zamilovanost skutečně tím nejcennějším, měli bychom jí podřídit vše ostatní. Jenže to je právě ten velký omyl. Zamilovanost má svoji hodnotu, ale nikoliv absolutní a větší než vše ostatní. Ve svém rozhodování a jednání nesmíme dát na druhou kolej své závazky, přátelství, lásku, Boha apod. Je dobré se na zamilovanost umět podívat střízlivýma očima, abychom ji dokázali zařadit na správné místo ve svém životě.

„Měla bych víc pracovat a méně kontrolovat e-mailovou schránku. Tím ten e-mail přece nepřivolám, nebo ano?
Ale když člověk tak rád čte slova, která těší.“

Ona prázdnota života, která je podhoubím zamilovanosti jako personifikované naděje na osobní štěstí, může mít někdy až chorobný charakter.

Jsou lidé, kteří se cítí tak „na dně“, že se velmi rychle a silně upnou na kohokoliv. Někteří jsou „stále zamilovaní“, a to samozřejmě neustále do někoho jiného či něčeho jiného. Druzí většinou vidí nereálnost a nestálost jejich vztahů a zákonitý bludný kruh opakovaných zklamání a nových nadějí, ale těžko takovým lidem dokáží pomoci. Tady bývá nezbytná psychologická i psychiatrická pomoc, a často ani tato péče nevede k uzdravení a osobní zralosti, ale je spíše jen důležitou pomocí a oporou zmírňující negativní dopady.

Naděje na lepší

V pozitivním smyslu vyrůstá zamilovanost z touhy člověka po lepším životě, než právě má. To je základní lidská vlastnost, že chceme stále víc, nové, lepší. Trochu se to v nás někdy bije s druhou tendencí: Držet si své jisté a neriskovat. Proto jsou období a situace v životě, kdy člověk jakoby „rezignoval na lásku“ a bláznivá zamilovanost je mu zcela cizí. Ale ona naděje na „víc“ se nedá zcela potlačit, takže i život takového „starého morouse“ může převrátit na ruby bouře emocí a nečekaná zamilovanost.

Výše jsem srozumitelně naznačoval, že zamilovanost je znamením, že v našem životě není něco v pořádku, a že nám něco chybí. Proto se zamilovaný člověk může vždy ptát: „Co je špatně?“ „Co potřebuji?“ „Co mi schází?“ Teď ale chci poukázat na to, že zamilovanost může vstoupit také do života člověka, který žije dobře a je šťastný. Je to taková ta těžko popsatelná zkušenost, že sice víme, že všechno je v pořádku, ale zároveň cítíme, že přece musí být i něco víc.

Zamilovanost může být tím, co v nás obnovuje chuť do života, dává nám životní elán a posiluje naši naději.

Do koho se zamilujeme?

To je trochu tajemství. Ale předchozí řádky o tom, co k zamilovanosti vede, nám mohou napovědět, kdo bude tím objektem naší zamilovanosti. Převládá-li potřeba sexu, tak to může být osoba zjevně se k sexu nabízející, ač se mi příčí v tomto případě mluvit o zamilovanosti. Potřebujeme-li porozumění a spřízněnou duši, tak to může být ten, kdo dokáže naslouchat. Toužíme-li po dobrodružství a silných zážitcích, tak to může být osoba s „hysterickými“ sklony. Potřebujeme-li jisté zázemí a pocit bezpečí, tak to může být člověk flegmatický nebo naopak autoritativní až panovačný. A tak podobně. Jsme-li ve stavu, že bereme cokoliv, může to být kdokoliv, kdokoliv se nechá…

Chci tím znovu upozornit, že pocity zamilovanosti nemusí být tou nejlepší radou pro volbu životního partnera. Přestože počáteční vzájemná zamilovanost je cenným vkladem do budoucího společného života, tak každé zamilování není automaticky „správné a šťastné“.

Můžeme se opakovaně zamilovat do stejné osoby? Pokud jde o skutečnou zamilovanost, tak ne. K zamilovanosti totiž patří ta nadějná očekávání něčeho nového, neznámého, překvapujícího. Manžela po pár letech známe někdy až moc dobře. Ne snad, že by nedokázal i po letech překvapit v pozitivním i negativním slova smyslu, ale úplně „novým objevem“ se už stát nemůže. Tím nechci říct, že není možné někoho milovat a mít v něm zalíbení celý život, to ano, ale ono bláznivé zamilování už těžko.

Tedy zamilováváme se vždy do někoho nového. A kolikrát se člověk během svého života zamiluje? Nevím. Souvisí to jistě s povahou, životními okolnostmi, s intenzitou zamilovanosti. Jsou někteří nově zamilovaní každý měsíc, ale o hloubce respektive plytkosti jejich citů není pochyb. Opravdu silná zamilovanost asi přichází znovu vždy až po několika letech.

„A zamilovaný jsem byl každých deset let.“ z filmu Rabín, kněz a krásná blondýna

Zamilovanosti, byť různé intenzity, k lidskému životu patří. A přirozeně se jedná o nové osoby nebo o ty, které sice už delší dobu částečně známe, ale které najednou uvidíme novýma očima. Když to shrnu, tak mi z toho vychází následující závěr:

Pokud jste byli do sebe zamilovaní před svatbou, tak po svatbě se už budete zamilovávat vždy jen do někoho jiného.

Mám dojem, že zamilovanost, která jde proti manželskému slibu, je relativně častá a do určité míry zákonitá zkušenost. Naštěstí ne vždy je tak intenzivní, aby byla ohrožením manželství. Přesto i ve šťastném manželství se může stát, že jeden z partnerů se opravdově zamiluje do někoho jiného. Právě na takové situace jsem myslel, když jsem psal tuto knihu.

Ty začátky

Ve výše zmíněné situaci si často lidé říkají, že je zamilovanost přepadla znenadání a bez důvodu. Že vůbec nemohou za to, že milují někoho jiného než svého manžela či manželku. Cítí se v tom nevinně, a dokonce jako oběti „schválností“ života. Jistě, když člověk žije v dobrém manželství, fungující rodině, podle křesťanských zásad, tak samozřejmě nechce být nevěrný a všechno toto dobré zničit sobě i svým blízkým. Ale přece jen.

Prakticky vždy si člověk k zamilovanosti přinejmenším „nakročil“.

Ne snad že by člověk přímo usiloval o nový vztah, ale třeba jen tím, jak si užíval pozornost a obdiv druhého a mlčel tam, kde měl dát najevo, že manželský slib je mu nade vše. Kolikrát stačí to, jak reagujeme na pozdrav, jaké dotyky připustíme, jak se oblékáme, jak s druhým jednáme, jak se chováme, když nás druhý vidí. Jak druhého chválíme a jak mu přitakáváme. Jakým způsobem tančíme, jak se zdravíme objetím či polibkem…

Nebo také tím, jak nic z toho neděláme. Jak si zachováváme odstup a jakousi tajemnost, která přitahuje často ještě intenzivněji. Jak provokujeme druhého svou nedostupností.

On stačí třeba jen pohled očí a nevyslovené poselství přeskočí vzdálenost mezi lidmi rychlostí světla. Dokonce si člověk ani nemusí být vědom, jaké poselství vůči druhému z něho vyzařuje. Je to kolikrát spíše nějaká vnitřní intuice, kterou poznáme, že druhý k nám něco cítí. A někdy to víme ještě dříve než on sám.

„Také si začínám uvědomovat, že jsem svým chováním a jednáním přispěla k tomu, aby něco mohlo začít…
Hluboko ve svém srdci jsem po tom vlastně toužila, ale nechtěla si to přiznat…“

Můžeme si to představit tak, že naše vnitřní potřeby a touhy neustále vyzařují neviditelné vlnění. My sami si tyto touhy a potřeby ani nemusíme uvědomovat, můžeme je vědomě skrývat, ale nějakým neviditelným způsobem se přesto dotýkají osob kolem nás. Druzí pak reagují nejen na naše slova či gesta, ale také na toto neviditelné vlnění, jehož existenci si ani oni nemusí zcela uvědomovat. Pak to vypadá, jakou úžasnou náhodou jsme potkali toho pravého, ale ve skutečnosti…

A pak je tu ten problém s mírou blízkosti ve vztahu. Je přirozené, že s lidmi, se kterými spolupracujeme a setkáváme se, chceme mít pozitivní blízké vztahy. Kolikrát vzájemnou sympatii pokládáme jen za kamarádství, přátelství, slušnost. Podceňujeme to, kam nás může naše vstřícnost k druhému dostat. Je určitě dobré mít blízké vztahy, nic proti tomu, ale zároveň je důležité dávat jasně najevo, že jsme vázáni svým manželstvím a žádný eroticko-sexuální kontakt nepřipadá v úvahu.

Dá se ovšem říct „jsem přece vdaná“ s takovou intonací či pohledem, který přímo toho druhého k romantickému či sexuálnímu dobrodružství provokuje.

Tedy ono „nakročení“ do zamilovanosti je dobré dokázat uvidět, přiznat si ho a pochopit. Nebudeme pak tolik v pokušení říkat si, že nám naši zamilovanost poslal osud, či Bůh, a že tedy to, co prožíváme, je ta jedinečná, osudová, opravdová láska našeho života.

Problémy v manželství

Jistě nejčastějším důvodem rozvíjení nevhodných vztahů mimo manželství bývají manželské problémy. Prostě něco v manželství nefunguje, a my, namísto náročné snahy věci řešit, sklouzneme ke snadnějšímu náhražkovému řešení hledat příjemné pocity jinde. Nebezpečí takového přístupu je zjevné.

Je třeba si uvědomit, že problémy v manželství jsou samozřejmou součástí manželského a rodinného života. A to také v dobrém manželství.

Oba partneři se s věkem a životními okolnostmi postupně mění, a tak se musí také měnit jejich vzájemný vztah. Co je živé, tak se přece vyvíjí, roste a je v pohybu. Zároveň ale máme zkušenost, že to předchozí bylo funkční a změnám se bráníme. Navíc má každý jiné životní „tempo“ a jinak silnou tendenci odmítat to nové v druhém a ve vzájemném vztahu. Toto napětí je ovšem zároveň jakýmsi neustálým zdrojem živosti manželství. Nedovolí nám upadnout do letargie a mrtvého klidu. Krize je dobré vidět jako možnost k prohloubení manželského vztahu. Typicky se uvádějí tato těžší období: narození prvního dítěte, stěhování či změna zaměstnání, nástup manželky po mateřské do práce, děti přestávají rodiče potřebovat, odchod dětí z domu.

„I když tě někdo nemiluje tak, jak bys chtěla, neznamená to, že tě nemiluje celou svou duší.“

Citát pěkně vyjadřuje, že většina problémů v manželství je otázkou nedostatečné komunikace mezi manželi, špatné interpretace jednání toho druhého a malé důvěry v lásku toho druhého. Pokud se ztratí v manželství důvěra, tak je ztraceno už skoro vše. Podobně, když spolu přestanou manželé mluvit. A to ani ne tak ve smyslu uraženosti a naštvanosti, těm se asi nedá zcela vyhnout, jako spíše mlčením ve chvíli, kdy se jeden či oba rozhodnou, že mluvit s tím druhým je už zbytečné.

„Není ztrátovější vítězství, než je vítězství nad partnerem.“ Jörg Willi

Manželské problémy se mohou týkat prakticky čehokoliv, včetně sexuality. Oblast manželské sexuality je dosti složitá a citlivá a zasloužila by si jistě celou knihu. Právě sexualita je tím, co nejjasněji odlišuje manželský vztah od těch ostatních vztahů v našem životě. Proto je třeba velmi úzkostlivě střežit tuto jedinečnost manželského vztahu a případná sexuální nevěra by měla být pro křesťansky smýšlejícího člověka zcela nepřijatelná. Je velkou výhodou, když si jsou manželé prvními a jedinými sexuálními partnery.

„Tato nevyzpytatelnost a určitá cizost v lásce i sexualitě udržuje dynamiku mezi partnery. Znamená to, že sobě ani partnerovi nemohu nikdy slepě věřit a musím být pozorný. Podněcuje nás to, abychom svého druha stále hledali a snažili se ho pochopit. Jen tak se v manželství i v sexualitě může uchovat životodárné napětí.“ Jörg Willi

Mohu doporučit sice trochu náročnější, ale dobrou knihu, ze které často cituji: Jörg Willi, Psychologie lásky, Portál 2011. Kniha má výstižný podtitul: Osobní rozvoj cestou partnerského vztahu. Autorův výklad je křesťanskému pohledu velmi blízký, tedy kromě přílišné akceptace rozvodů jako řešení partnerských problémů. Kapitola „Jak může náboženství prohloubit lásku“ je v lecčems paradoxně teologicky zdravější než některé zbožné knihy o manželství.

„I v partnerské lásce platí, že se musíme smířit s tím, že naše touha po úplném milostném splynutí je nesplnitelná. Musíme uznat, že náš partner je jiný a umožnit mu, aby nás miloval svým vlastním způsobem. Také zde nás proces osvícení povede temnotou nocí, kdy přijdou pochybnosti o smyslu našeho vztahu, kdy se nám druhý bude docela ztrácet. Ani zde se vytoužené splynutí nikdy nepodaří uskutečnit dokonale.
Nenaplnitelnost horoucí touhy je podmínkou toho, že naše láska zůstane živá.“ Jörg Willi

Zamilovanost může být signálem, že s naším manželstvím není něco v pořádku nebo že v manželském vztahu je třeba pokročit dál. Silná zamilovanost nás nutí nově uchopit své manželství a rodinu. Je třeba se srovnat s tím, že mé manželství a rodina nebude nikdy dokonalá, že může být třeba i někdo lepší, ale zároveň si uvědomit hodnotu a význam svého manželského slibu a ten slib s ještě větší opravdovostí obnovit.

Kapitola 5

Co vede k odmilování?

Nevíme

Opět jednou z odpovědí je, že konec zamilovanosti přijde bez jasného důvodu. Subjektivně skutečně často lidé prožívají konec vztahu jako něco nečekaného, co přišlo samo od sebe, s čím nemohou nic dělat. Případně vztah umírá z příčiny nové zamilovanosti, kterou pokládají za podobně nečekanou a „spadlou z nebe“ a které dají přednost před dosavadním vztahem.

Ano, bohužel si lidé často neuvědomují a nereflektují, případně vnitřně popírají probíhající změny ve vzájemném vztahu. Pak je konec zamilovanosti překvapí a zastihne nepřipravené. A vůbec by tomu tak být nemuselo.

Odpověď „nevíme“ je často jen zástěrkou neochoty pro stávající vztah cokoliv udělat. Dokud vše funguje „samo“, hladce a nám příjemně, tak si lidé vztahu užívají, většinou pro něj nic moc nedělají a nelogicky předpokládají, že takto to bude fungovat napořád. Když se ve vztahu něco zadrhne, tak hledají chybu na druhém, v okolí, a nakonec to svedou na osud. Zuby nehty se brání tomu, že budovat vztah by mělo být pro ně něčím namáhavým a bolestným a nejsou ochotni pro vztah obětovat nic podstatného.

Přitom postupná ztráta pocitů zamilovanosti je zákonitá, sama o sobě v pořádku a není důvodem k zoufání si či panice. Naopak ji můžeme vnímat jako uvolnění prostoru pro skutečnou lásku, která pak může trvat celý život.

Zevšednění

K podstatě citového prožívání patří nestálost. Nálady a pocity se mění. Navíc na citové podněty si postupně zvykáme a dochází k zevšednění i těch největších zážitků, pokud je máme každý den. K subjektivně stejně silnému citovému prožitku člověk potřebuje stále silnější a silnější impulsy, což do nekonečna nejde. Proto po čase vyvane i ta největší zamilovanost.

V zásadě jsou dvě rozumná řešení. První se dá označit výrazem „dobrovolné odkládání citového uspokojení“. Nechtít mít všechno hned, ale to pěkné dokázat odložit na později, aby se měl člověk na co těšit, a také aby mu ta příjemná věc nezevšedněla. Příkladem mohou být Vánoce. Mít je vícekrát do roka by zákonitě znamenalo, že ztratí své kouzlo. Mít je jen jednou za život by znamenalo, že je nebudeme umět slavit. Jde tedy o správnou míru. V této věci asi nejde dát jednoduchý návod a patří to k umění žít, kterému se postupně učíme. V tomto kontextu se nám může jasně ukázat geniálnost toho základního časového schématu šesti pracovních dnů a sedmého dne svátečního.

Druhé řešení vidím ve změně vnitřního pohledu, když člověk „přijde na chuť“ všednímu životu. Dokáže si vážit svého manželství i rodiny přes jejich obyčejnost a nedokonalost. Pochopí, jak s oblibou říkám, že většina našich dnů jsou dny všední, a že to tak má být.

Sobectví zabije vztah

Když člověk nedokáže dostatečně zkrotit své vrozené sobectví a sebestřednost, tak náš neustálý tlak na druhého, aby splnil naše nereálná očekávání, nakonec vztah zabije. Ta nereálná očekávání patří k podstatě zamilovanosti a je v nich skryto její kouzlo. Ze začátku se zdá, že s tím druhým budeme absolutně šťastní, ze začátku jsme ochotni si vycházet vstříc ve všem a všechno tolerovat. Jenže to není přirozené a dlouho to vydržet nemůže. Dříve nebo později je třeba vztah postavit na našich skutečných povahách, schopnostech, možnostech, zájmech atd. Takový vztah ale není tím, o čem v zamilovanosti člověk snil.

Dáme přednost svým snům před tím druhým? Pokud ano, tak člověk začne hledat někoho nového, v kom opět uvidíme naději na uspokojení svých tužeb. Sobectví zvítězilo a dosavadní vztah končí. V novém vztahu nás ovšem po čase čeká stejné dilema.

Pokud dáme přednost druhému před svými sny a před uspokojováním vlastních potřeb, tak se otevírá naděje na růst v lásce. Ještě není vyhráno. Správně milovat je těžká věc. Rozhodli jsme se ale pro krok tím správným směrem.

Náraz s realitou

Silně zamilováni nevidíme věci a druhé takové, jací jsou. Naše vnímání je silně subjektivní. Tento subjektivní pohled ale nedokáže dlouhodobě vzdorovat odlišné realitě života. Dřív nebo později si žena přizná, že si vzala za muže alkoholika. Dřív nebo později muž pochopí, že manželka miluje jeho peněženku. Abych dal aspoň nějaké byť i extrémní příklady.

Postupně vyplouvá na povrch skutečný charakter, povaha a možnosti toho druhého i naše. Postupně nám dochází závažnost také dalších okolností života např. rozdíl věku, inteligence, rodinných kultur. K tomu je kolikrát nutno připočíst také nepřízeň okolí včetně nejbližších příbuzných a přátel. Někdy jsou tyto obtíže tak velké, že si člověk přizná, že udělal chybu, když vstoupil do takového manželství. A má v tom pravdu. Ostatní pak řeknou: „To nemohlo vydržet.“

„Láska někdy nestačí.“ z filmu Prime

Neříkám, že řešením je rozvod, to ne. Většinou je možné manželství udržet a rodinu zachovat funkční. Ale zamilovanost je mrtvá jistě a o šťastném manželství se asi nebude dát mluvit nikdy.

Ve většině případů tato srážka s realitou nebývá tak tragická, zamilovanost se vytratí, to ano, ale na šťastném vztahu se dá dál pracovat s šancí na úspěch.

Kapitola 6

Místo zamilovanosti v životě

K čemu je zamilovanost

První co nás napadne je, že zamilovanost zajišťuje reprodukci a zachování lidského rodu. A to je jistě pravda. Důležitost tohoto faktu si možná dnes uvědomujeme více než dřív.

Vidíme, jak řada mladých lidí založení rodiny a narození dětí odkládá na později, či dokonce děti odmítá zcela. Důvody jsou asi všeobecně známé a náš národ spolu s celou Evropou vymírá. Zamilovanost a sexuální přitažlivost aspoň částečně situaci zachraňují. Opravdová zamilovanost ve svém přirozeném vývoji směřuje k realizaci vzájemného odevzdání se a propojení životů prostřednictvím společných dětí. Psychologové říkají, že společné děti jsou jedním z nejdůležitějších faktorů, které chrání manželství před rozpadem.

Zamilovanost také až zázračným způsobem vede člověka k prolomení bariér vůči cizí osobě. Je dobré si uvědomit, jak komplikovanou situaci dospívající člověk prožívá, když není schopen důvěrně komunikovat se svými rodiči, v kontaktu s vrstevníky musí dbát na svou image a cizí lidé jsou cizí. Zamilovanost vede k neuvěřitelně otevřené a důvěrné komunikaci s druhou osobou. Je škoda, když rozvoj tohoto vztahu srdcí překryje předčasně prožívaná sexualita se svým emočním nábojem. Kéž by tuto zkušenost zamilovanosti jako školy prožívání blízkosti ve vztazích dokázali zamilovaní přiměřeným způsobem aplikovat také ve svých ostatních mezilidských vztazích. Bohužel zamilovanost s akcentovaným zaměřením na uspokojování vlastních potřeb, typicky sexuálních, někdy vede k podstatně falešné komunikaci a klamné důvěrnosti. To je pak zdrojem zklamání a potkáváme pak mladé lidi a také dospělé, kteří nejsou schopni s důvěrou otevřeně komunikovat.

Zamilovanost nás také učí uvidět dobro v druhém člověku. Asi všichni máme zkušenost s extrémní kritičností mladých lidí. „Všichni jsou blbí, jenom oni snědli všechnu moudrost světa.“

„Také já jsem byl nejchytřejší v osmnácti. Nedávno jsem ale s hrůzou četl svůj deník a hned ho roztrhal, aby už nikdo nezjistil, jak hloupý jsem tehdy byl.“

Sám ve svých očích je mladý člověk jediný spravedlivý, jinak nikdo. A pak náhle se objeví ještě ten druhý. To je úžasný objev, že mezi těmi hloupými kluky může být někdo tak úžasný, jako on. Kéž by tuto schopnost nadšení z druhého člověka a upřímného ocenění jeho dobrých vlastností a skutků dokázali zamilovaní prožívat také ve vztazích k dalším lidem včetně svých rodičů!

Když vysvětlím lidem, jakou paseku dělají city a emoce v mezilidských vztazích, a zdá se, že to chápou, tak se jich pak zeptám, jestli by tedy nebylo lepší, kdyby lidé city a emoce neměli, kdyby jednali čistě racionálně a s rozvahou. Trochu váhavě říkají: „Asi ne, city k člověku patří.“ Ano, ale k čemu jsou dobré? City a emoce jsou motorem našeho jednání. Za příjemným se ženeme, před nepříjemným utíkáme. Tento výbušný motor ovšem potřebuje usměrnění volantem svědomí a rozumu. Bez citů se člověk v životě moc daleko nedostane. Asi znáte některé lidi s nízkou hladinou emocí; určitě je najdete tam, kde jste je včera nechali. Silně emocionální jedinci zas naopak obrátí vzhůru nohama život nejen svůj, ale všech kolem, a to i několikrát za den.

Emoce zamilovanosti je motivem a pohonem k životnímu vykročení. Díky zamilovanosti je člověk ochoten přiblížit se druhému, přestěhovat se, začít nový život, založit novou rodinu. Někdy zamilovanost vede k opaku, že člověk od někoho odchází, odstěhuje se a začne jiný život v negativním slova smyslu. Také zde je nutné ono kormidlo rozumu, svědomí a zkušenosti. Ale bez zamilovanosti bychom mohli uvíznout na mělčině neschopni se pohnout ani tam ani tam.

Opravdová zamilovanost je neskutečně silným prožitkem. Toužíme tak moc, až nás to proměňuje. V běžném životě člověk také touží po řadě věcí, ale většinou ne dost silně, aby byl ochoten změnit své názory a jednání. Chce, ale málo. Diví se, že se jeho sny nenaplňují, ale zároveň pro jejich uskutečnění nedělá skoro nic. Zamilovanost je zkušeností, že můžeme svůj život měnit a že naše sny se mohou stát skutečností. Byť jen částečně. Zamilovanost má někdy až léčivou moc na bolesti našeho srdce. Díky ní se můžeme naučit odvaze a vytrvalosti na cestě života.

„Kdo touží, ten už si nestačí sám, nespočívá sám v sobě, potřebuje jiného a necítí se naplněn sám sebou.“ Jörg Willi

Vím, zamilovanost může také člověka změnit k horšímu, být motivem nesprávného jednání a stát se důvodem chybných rozhodnutí. Proto s takovou nervozitou až strachem rodiče zkoumavě hledí na ty, s kterými jejich děti chodí. Tak to bohužel je, že my lidé dokážeme pokazit vše. To ale nic nemění na tom, k čemu má zamilovanost v lidském životě sloužit.

Shrnuto je zamilovanost výzvou vykročit na cestu lidského zrání, vykročit od sebestřednosti k lásce. Zamilovanost nám otevírá oči, abychom dokázali uvidět druhé. Dává nám pochopit důležitost mezilidských vztahů a pomáhá nám vnímat hodnotu opravdové lásky.

„Asi opravdu potřebuji prožívat něco tak silného, aby to i se mnou zatřáslo. Kdyby se to nestalo, žila bych si ve své spokojenosti a radosti pěkně dál. Ale věřím, že je to Boží vedení, které mne touží osvobodit od toho nepravdivého v mém životě.“

Idealistické mládí a zklamané stáří

Většinou zcela jinak hodnotí zamilovanost lidé v mládí a v dospělosti. Pro mladého člověka je zamilovanost tou nejúžasnější věcí, je touhou, které se nedá odolat. Zamilovanost je třeba naplnit! Pokud se to nedaří, tak je vše špatně. Je to ta největší tragédie a toto zklamání může vést až k sebevražednému jednání.

Představa, že je třeba zamilovanosti odolat, je pro mladé nepředstavitelná a nepochopitelná. Vždyť k tomu se cítí být stvořeni, milovat druhého, být s ním. Poznání, že emoce zamilovanosti mohou být také podstatně špatné, ještě nemají.

U dospělých lidí se často objevuje cynismus a jakýsi pesimismus „zkušených“. Mluví o zamilovanosti jako o nemoci, o zamilovaných jako o naivních hlupácích. Bohužel také řada anekdot o vztazích mezi pohlavími a o manželství je poznamenána touto negativností a cynismem. Říkají, že zamilovanosti je třeba se bránit za každou cenu a utíkat před ní. Nakonec je z toho jen bolest.

Tradovaný nesmysl: „V lásce vyhrává ten, kdo má rád míň.“

Tento negativní přístup je částečně pochopitelný. Dospělý člověk už má zkušenost rozchodů a zklamání. Většinou v manželství prožil, jak se zamilovanost postupně vytratila a s ní někdy i vzájemná láska. Většinou zná řadu případů, kdy zamilovanost rozbila manželství a zničila rodinu, jak na to vše doplatily děti, a nakonec nikdo nedosáhl štěstí, naopak všem zůstala pachuť zla.

Zhrzený milenec prohlásil: „Jednou jsem si popálil prsty. Podruhé se už nikdy nezamiluji.“ I pravil Mistr: „Jsi jako kočka, která když se popálila, protože si sedla na kamna, odmítla se znovu posadit.“ Anthony de Mello

Oba dva tyto pohledy na zamilovanost jsou špatné. Naštěstí nebývají takto vyhrocené. Také mladý člověk má jakousi rozumnost a etiku. Stejně jako dospělí mají také pěkné zážitky z minulosti a naději v budoucnost.

Doufající přítomnost

Pokud člověk právě prožívá bezproblémový zamilovaný vztah, tak mu jistě stačí onen naivně-optimistický pohled. Byť dříve nebo později se bude muset vyrovnat s tím, že zamilovanost končí. Pokud člověk právě zamilovaný není, tak nemá problém s tím cynicky-skeptickým přístupem. Byť asi sám příliš šťastný není (možná kazí radost druhým) a jednou i jemu se může stát, že ho zamilovanost zaskočí.

Pokud je ovšem člověk plný zamilovaných pocitů, které ale narážejí na realitu života, takže ani nemůže zamilovanosti zcela přitakat, a ani ji nechce hodit za hlavu, tak doporučuji postoj naděje. Naděje, že i taková životní zkušenost má svůj význam a smysl. Nebude lehké takovou situaci správně zvládnout, ale věřím, že toto úsilí může přinést velký lidský i duchovní užitek.

Doufám, že zamilovanost má smysl a hodnotu, přestože nemůže být naplněna například z důvodu jiného závazku, nebo když není opětována.

Není třeba se bát zklamání v zamilovanosti. To je prakticky nevyhnutelné vždycky. Přece většina zamilovaností končí zklamáním, kromě té jedné, která končí svatbou… Zamilovanost ze své podstaty totiž nemá být trvalým životním stavem, ale má něco do našeho života přinést, co pak třeba zůstane napořád, a má nás něčemu naučit.

Věřící člověk se dokonce může ptát, proč nám Bůh zamilovanost do života posílá, když stejně skončí? Nebyl by život lepší bez všech těch citů a emocí? Když to pak přináší tolik zklamání a bolesti? Je to vůbec dobrá nebo spíš špatná věc, ta zamilovanost?

Teologický pohled

Odpověď je dvojí. První, spíše spekulativní teologie, vychází z jednoznačného biblického poselství, které označuje stvoření člověka za velmi dobré. Víra v Boha nás vede k tomuto zásadně pozitivnímu pohledu na člověka.

Bůh stvořil člověka ke svému obrazu, k obrazu Božímu ho stvořil, stvořil je jako muže a ženu. Bůh jim požehnal slovy: „Ploďte a množte se, naplňte zemi a podmaňte si ji!“ … Bůh viděl všechno, co udělal, a hle – bylo to velmi dobré.
Bible: Genesis 1,27-28a, 31a

Zamilovanost, spolu s celou emocionální stránkou člověka, je Božím záměrem. V tomto smyslu ji můžeme označit za dobrou věc. Zamilovanost je důležitá a přirozená součást lidského života. Nelze ji tedy označit za nemoc, bláznovství či katastrofu.

Druhá odpověď, spíše praktické teologie, nás vede k větší obezřetnosti v úsudku. Ano, zamilovanost je z principu dobrá, ale stejně jako vše lidské, je skutečností nedokonalou, omylnou a křehkou. Morální a spirituální teologie nás podobně upozorňuje, že zcela spolehnout se člověk nemůže ani na svůj rozum, ani na své svědomí. Vždyť kolikrát se člověk mýlí a chybuje a kolikrát navzdory dobrým úmyslům věci pokazí, či dokonce člověk druhým nechtěně ublíží.

Se zamilovaností je to podobně jako s city a emocemi všeobecně. Těm se také nedá vždy věřit a bezvýhradně se jimi řídit. Ale je dobře, že je máme. Nejen jsou tím motorem našeho jednání, ale také nám pomáhají věci, události a druhé vidět ještě jinak, než pouze očima logického myšlení.

Je velmi zajímavou otázkou, podle čeho se tedy správně v životě rozhodovat, když nemůžeme zcela věřit nejen svým citům, ale ani svému rozumu a svědomí. Máme nějaký pevný bod, o který se lze opřít? Opět téma na celou knihu. Třeba lépe pochopíme přirovnání, že víra je chůzí po vodě.

A to jsem ještě nezmínil velkou zálibu kazatelů používat slova „zamilovanost“ a „láska“, když chtějí lidem přiblížit podstatu víry, duchovního života a Boha samotného.

Kapitola 7

Když „to“ přijde nevhod

Zamilovanost středního věku

Člověk středního věku má ve většině případů dům svého života postavený. Má své závazky, svého manžela, svoji rodinu a děti. Přitom ani v tomto věku se člověku zamilovanost nevyhýbá. Možná dokonce právě naopak je to období, které k zamilovanosti přímo vybízí. Co tím myslím?

„Popravdě řečeno, už jsem si nemyslela, že moje já ještě objeví tolik citu a prožije něco takového. Je to pro mne nový zážitek, kterému se postupně snažím porozumět a nějak si ho zpracovat.“

Když žena kolem čtyřicítky po zhruba patnácti letech manželství, kdy jsou už děti odrostlé, řekne: „Jsem v manželství šťastná.“ Co vás napadne jako první? „Kecá.“ Přesně tak, teď je přece čas na krizi středního věku. Manžel je jiný, než kterého si vzala. „Vzala bych si ho vůbec znovu?“ Manželství nikam nevede. „Představovala jsem si to úplně jinak.“ Děti už o rodiče zájem nemají. „To jsem byla v pubertě také tak strašná?“ Co ještě čekat od života? „Vnoučata daleko…“ Není to právě čas na „novou lásku“?

„Ne, není. Stejnou práci zvládne i alkohol. Levněji a spolehlivěji.“

Ne, rozhodně nedoporučuji ani toužit, ani si začínat nějaký vztah, a to ani platonický. Z toho bude jen bolest, trápení a možná katastrofa pro všechny dotčené. Všechny těžkosti a nespokojenosti života bychom pak prožívali dvojnásob bolestně. Přitom možná právě teď mé manželství a má rodina potřebuje víc než jindy moji bezvýhradnou lásku.

Ale co když ta „velká láska“ přijde sama? Člověk si neporučí a naráz je zamilovaný. Tak šíleně nevhod. Přitom to Desatero je tak zcela srozumitelné. „Jsem přece vdaná! Nechci ublížit manželovi ani dětem. Vlastně ho mám ráda a ty puberťáky také. Jenže je tu někdo, pro koho mé srdce začalo hořet ještě úplně jinak.“ K tomu si něco řekneme…

„Slyším, jak si říkám: Snaž se chovat dospěle. Uvědom si, kolik ti je let. Sama sobě se směji, co to se mnou dělá. … Ale je to fajn.“

Zamilovanost třeba ve čtyřiceti může být mnohem silnější, než cokoliv jsme zažili předtím. Ano, ty zamilovanosti v dospívání dokáží s mladým člověkem pořádně zamávat, ale jsou to jen bouře ve sklenici vody a život je podobný skořápce ořechu.

Jenže v dospělosti je náš život spíš podobný velkému zaoceánskému parníku, se kterým hned tak něco nepohne. A přestože si druzí ani nemusí všimnout, že s námi něco cloumá, tak my víme, že na nás doráží takové vlny, které by nás dřív v mládí jistě potopily. Až se někdy člověk usmívá zamilovanosti mladých a říká si: „Vždyť oni ještě o síle lásky neví vůbec nic.“

Co prožíváme

Přes všechnu opatrnost, navzdory mým závazkům v manželství a rodině, přestože „nechci“… Přesto může přijít moment, kdy si uvědomím zcela jasně: „Jsem zamilovaná.“

„Jsem zamilovaná. Je to úžasné. Ale co s manželem a dětmi?“

Myslím jen na něj. Stále. Ve dne, v noci. Vadí mi to v práci. Jako bych se většinu času pohybovala v jiném světě. Neskutečně mne přitahuje. Chci být s ním, chci s ním mluvit, chci… Sním o tom, co všechno bychom mohli společně prožívat. Včetně eroticko-sexuálních představ. Myslím na něj dokonce při sexu s manželem.

„To je toho. Svět se nezboří. Jen si nespleťte jméno!“

Nezvládám to. Cítím, jak mne to vzdaluje od manžela, od rodiny. Chci i nechci. Plácám se v tom.

Fáze zamilovanosti

1. Ze začátku si člověk myslí, že má vše pod kontrolou. Nepřiznává si, co se děje. Je pro něj lepší věřit, že se jedná jen o „pracovní přátelství“ nebo „neškodný flirt“. Někdy už v této fázi okolí, například manžel, vnímá, že v tom vztahu je něco nezdravého, ale my sami to ještě nevidíme. Případnou kritiku bereme jako velké nepochopení, urážku či projev nezdravé manželovy žárlivosti.

2. Pak začíná zmatek a nejistota. Nevíme, co bude. Už je nám jasné, že se něco v našem životě děje. Ale nedokážeme to ovládat a ani zcela pochopit. Přestáváme o druhém před manželem mluvit. Říkáme si, že zamilovanost to určitě nebude, ale něco zvláštního prožíváme, to ano.

3. Vtom se to zlomí. Už je to jasné: Jsem zamilovaná. Člověk se může až leknout. Jak se to mohlo stát? Co to znamená. A co ten druhý? Také mne miluje?

4. Nevím, co dělat. Jak to bude dál? Mám to říct tomu druhému? Nebo raději ne? Co mé manželství? Nemohu ho opustit, nechci porušit daný slib. Co ten nový vztah? Nechci se ho vzdát, vždyť mne tak naplňuje.

5. Prožívám radost i bolest zároveň. Je to nahoru a dolů. Jako příboj, mám mořskou nemoc.

6. Časem se vše zklidní. A potom? Co bude s mým životem? Budu šťastná? Co bude s mým manželstvím? Neublíží mu to? Co s tím vztahem? Zůstane přátelství? Či naopak?

Co mne k tomu přivedlo

Taková „nemístná“ zamilovanost je jistě výzvou k zamyšlení. Proč jsem se zamilovala? Co mne přivedlo do takové situace? Co mi v životě chybí, že „potřebuji“ být zamilovaná?

Ano, může to být deprivace v sexuální oblasti. Ten dříve používaný výraz „manželská povinnost“ má svůj význam. Ale zdá se mi, že nedostatek sexuálního uspokojení spíše vede k fyzické nevěře či k závislosti na pornografii, než k opravdové zamilovanosti. Úpadek manželského sexuálního života je ovšem často symptomem jiných hlubších problémů, které mohou být tím podhoubím zamilovanosti.

Může to být eroticko-citová deprivace. „Necítím ze strany manžela nic pěkného.“ Možná sexualita v manželství funguje, ale chybí dotyk, slovo či pohled, kterým by nám ten druhý vyjádřil lásku a „pohladil“ nás. Schází něžnost a blízkost.

Podobně v trochu jiné rovině může člověk prožívat nespokojenost v lidském vztahu. „Nemluví se mnou.“ „Neváží si mne.“ „Nedává mi prostor k rozvoji, nedůvěřuje v mé schopnosti.“

Nebo člověk propadl pocitu zevšednění. „Už od manželství nic nečekám.“ „Nikam to nevede.“ „Uvízli jsme na jednom místě.“ Třeba i těžko co konkrétního druhému vyčíst, ale nějak to už mezi námi nefunguje.

Samozřejmě že cestou k zamilovanosti mohla být i naše vlastní chyba či hřích, když člověk odsunul do pozadí své svědomí a nechal v sobě růst nevhodné myšlenky, představy a touhy. „Chci si ještě užít.“ „Chci se předvést.“ „Chci si to vyzkoušet, jestli stále dokáži druhé přitahovat a svést je.“ „Chci něco podle svého.“ Ve skutečnosti se člověk třeba i zastaví a řekne si „Ne, to je špatně. To přece nechci.“ Ale to, co se v nás nebo v druhém rozeběhlo, už nejde tak lehce zastavit.

V řadě případů třeba ani v manželství není nic špatně, ale člověk chce víc. Nesprávně, naivně a nereálně. Buď jsou to takové ty věčně nespokojené „zoufalé manželky“, nebo možná momentální stav vnitřní nepohody, ve kterém nedokážeme docenit to, co máme. Je třeba se vyrovnat s realitou života. Stát se vnitřně silnějšími. Naučit se vidět, že toho dobrého je víc, než toho zlého. Naučit se radovat ze všedních věcí a ovládat své nesmyslné nereálné touhy po čemsi neurčitě „úžasnějším“.

Nebo člověk správně cítí, že potřebuje v životě víc. Manželství nestačí k naplnění celého prostoru mého života. A z principu nemůže stačit, protože jsme byli stvořeni také k životu v širším lidském společenství, k vlastnímu osobnímu rozvoji a k duchovnímu životu.

Navíc žádné manželství není dokonalé a žádný partner není bez nedostatků. Můžeme očekávat naplnění těch našich dalších potřeb od manžela? Je správné ho nutit, aby se nám v tom přizpůsobil a dělal, co potřebujeme? Neublíží takový nátlak našemu vztahu?

Pokud dojdeme k závěru, že to či ono od manžela očekávat nemůžeme. Od koho jiného? Kde jinde můžeme dojít svého naplnění? Přátelství? Kamarádství? Zaměstnání? Koníčky? Náboženství? Neublíží to našemu manželství? Někdy to vypadá, že budeme trpět tak či tak. Buď půjdeme za svým cílem přes nesouhlas manžela a přinese nám to trápení v manželském a rodinném životě. Nebo pro „klid v rodině“ ustoupíme ze svých plánů a budeme se trápit „prázdnotou“ svého osobního života.

V tomto je život o kompromisu. Není možné, aby vždy a pro všechny bylo vše jen příjemné. Ona ta „bolestná oběť“ má také svůj význam.

I když porozumíme důvodům, které nás do zamilovanosti „přivedly“, tak to většinou neznamená, že tím naše zamilovanost končí. Emocionální stav zamilovanosti je prostě tady a je třeba se mu postavit čelem. Porozumění okolnostem zamilovanosti nám může pomoci vidět věci v souvislostech a podívat se na svou situaci zdravým rozumem.

Co tedy s takovou zamilovaností, která je v rozporu s mým manželským slibem?

Stále platné „Ne“

Odpověď tradiční morálky je stále platná a je to jednoznačné „Ne“.

Každému takovému vztahu, který by mohl ohrozit mé manželství, je třeba se vyhýbat. Utíkat před tím, co mne svádí a láká k nevěře. Třeba i změnit zaměstnání, bydliště, telefonní číslo, e-mailovou adresu. Prostě neodpovídat, jednoznačně odmítat, vše ukončit… Předpokládám, že více konkretizovat do vlastní situace si to dokáže každý čtenář sám.

Tisíciletá zkušenost říká velmi srozumitelně: „Ne. Určitě ne, nebo to špatně skončí.“ Není důvod předpokládat, že zrovna já to dokáži „ukočírovat“.

K etickému zvážení zůstává otázka: Je větším zlem případné nebezpečí pokušení, ve kterém se rozhodneme zůstat s nadějí, že tomuto pokušení nepodlehneme. Nebo jsou větším zlem následky mých „bezpečnostních opatření“? Odmítat návrhy druhého a neodpovídat mu jde většinou vždy, ale nemusí být až tak snadné změnit zaměstnání, natož tak se stěhovat. Jak to pak vysvětlit manželovi? Unese myšlenku, že jsem tak zamilovaná, že je třeba udělat až tak extrémní kroky? Máme se přestat stýkat s rodinnými přáteli, je-li objektem mé zamilovanosti manželův nejlepší kamarád? Když v práci přejdu na jiné místo, vyhnu se tím pracovnímu kontaktu s muži? Nemohu se vyhnout všem mužům…

Tradiční morálka bere vážně sílu citu, vášně a sexuality. Je paradoxní, že dnešní společnost někdy vytýká křesťanství nedostatečné pochopení pro citovou, erotickou a sexuální stránku života, ale ve skutečnosti je to právě naopak. Právě staletá zkušenost s obrovskou silou těchto lidských potřeb se promítá do tak jednoznačného varování a odsouzení jakéhokoliv zahrávání si s pokušením v této oblasti. Moderní člověk si někdy myslí, že když má dobré úmysly, tak se také dokáže správně zachovat. Přeceňuje sílu své vůle a moc svého rozumu. A pak se diví, že pod tlakem okolností udělal věci, kterých následně lituje nebo které ublížily nejen jemu. Dobré úmysly nestačí, je třeba moudré obezřetnosti, realistického předvídání situací a jejich následků a také správného odhadu síly emocí, včetně pocitů zamilovanosti.

Zjednodušeně řečeno člověk nemůže za své pocity. Je ale odpovědný za své činy. Můžeme být vděčni za Desatero, která nám jasně říká, kde je hranice hříchu. Tím je nevěra. Mohu si říkat, že za svoji zamilovanost nemohu. Ale nemohu si nalhávat, že jsem nevinný v případě nevěry. Skutek se stal, byť třeba nedošlo k úplnému pohlavnímu spojení, a hřích je evidentní a neoddiskutovatelný.

Jak ale posuzovat to „něco mezi“. Kdy se o nevěru nejedná, ale nad našimi rozhovory a pohledy a společně stráveným časem visí otazník? To je těžké posuzovat, ale pomoci může tato zásada: Hříchem je také vše, co k nevěře směřuje. A to my víme, s jakým úmyslem co děláme, ne?

Ono není zas tak těžké poznat, jak se máme prakticky zachovat ve svém jednání navenek. Těžší je to s těmi pocity a myšlenkami uvnitř. Člověk ví, že musí zůstat věrný, že chce zachovat svoji rodinu. V srdci se ale může trápit.

„Můj strach pramení ale i z toho, že nechci ubližovat lidem kolem sebe. Tento týden jsem si musela stále opakovat manželský slib: Já odevzdávám se Tobě a přijímám tě za manžela… Naštěstí je na konci: K tomu, ať mi pomáhá Bůh.“

„Ano“ nevěře nepřipadá v úvahu! Je to porušení slibu daného druhému před Bohem. Je to velký hřích. Ublížíme tím svým nejbližším a také sami sobě. Zboříme tím společně vytvořený svět. Pohřbíme část své minulosti. Budeme začínat zase od začátku a časem se opět dostaneme do stejného bodu.

„Když opustí ženu a děti kvůli tobě, tak za čas opustí tebe kvůli jiné.“

Úskalí toho „Ne“

Přestože je správné jakoukoliv zamilovanost, která ohrožuje manželství, jednoznačně odmítnout, tak toto „Ne“ má také svá úskalí. Prvním je známý fakt, že to málo funguje. Jsme prostě zamilovaní dál. Toto jasné „Ne“ nás sice uchrání nevěry a hříchu, ale samotných pocitů zamilovanosti se tím nezbavíme. Někdy dokonce tím naše emoce získají ještě víc na síle.

Dalším problémem může být, že toto „Ne“ nedokážeme jednoznačně říct. Nechceme o svoje prožívání těch krásných pocitů přijít. Jak se srovnat s touto svou slabostí, či dokonce hříšností? Ono skutečně není vůbec lehké jednat proti svým pocitům. A cítit opak toho, co cítíme, snad ani nejde. Člověk cítí, jak má slabou vůli a jak hledá cestičky, kterými obejít tu jednoznačnost Desatera.

Je zde také nebezpečí citového zmrzačení. Nesprávný způsob boje proti zamilovanosti může vést k celkové deformaci emocionálního života. Abychom zabili ten „nesprávný cit“, tak devalvujeme všechno citové prožívání.

Výsledkem může být život bez citu, tedy bezcitný. Nebo člověk své city popírá či zkresluje. Člověk pak přestává být sám sebou a stává se karikaturou. Může to vést až k celkové rezignaci a ztrátě chuti do života, k beznaději. Výsledkem může být také to, že člověk sice žije „správný život“, ale bez radosti, ve smutku.

Jednoduché odmítnutí zamilovanosti a útěk před ní může vést ještě k dalšímu nebezpečí. Totiž, že se zamilovanost bude opakovat znovu a znovu. Protože jsme touto zkouškou neprošli a nedozráli jsme v ní lidsky ani duchovně, tak do toho „spadneme“ zase. Například, když se nám nepodařilo vnitřně přijmout stav našeho manželství a našeho manžela takového, jaký je, pak hrozí, že se budeme stále utíkat k někomu „novému“ jako jediné naději na šťastný život.

Nešťastným způsobem odmítnutá zamilovanost se také může převrátit v naštvanost až nenávist (vědomou či nevědomou) vůči manželovi, vůči objektu naší zamilovanosti, vůči druhým lidem (zvláště těm šťastnějším), vůči sobě, či dokonce vůči Bohu.

Tak málo věříme Bohu? Když nám pošle něco těžkého do cesty, že to nemá žádný smysl? Nevidíme duchovní význam věcí?

Dilema takové zamilovanosti

Nově prožívaný vztah nás velmi obohacuje. Dává nám radost ze života a chuť žít. Všechno je náhle „barevnější“. Vidíme ale, jak to ohrožuje naše manželství. Trápí nás, že tento vztah nemůžeme rozvinout, aniž bychom zároveň neublížili. Bůh nám dal něco krásného a hned chce, abychom se toho vzdali? Toho nejkrásnějšího! Trápíme se. Radujeme se. Trápíme se…

„Do nedávna byl můj vztah k němu jen příjemným, ale najednou to začalo děsně bolet. Poznání, že láska tak bolí, je pro mne po dvaceti letech manželství nové.“

„Žádné vzdychání. Jsem šťastná. Nevím, jak dlouho to vydrží, ale vítám každou chvíli, kdy jsem sama sebou. Začínám to vidět jinýma očima a těším se z každé prožité chvíle.“

Kapitola 8

Co s tím? Hledat, co mi pomáhá

Životní realismus

Dobrých důvodů pro odmítnutí zamilovanosti a setrvání v manželství najde člověk dost, pokud chce. Velkou pomocí je životní realismus. Když si je člověk vědom toho, že žádné manželství nemůže být dokonalé a že těžkosti do něj přirozeně patří. Když pochopím, že můj manžel má „právo“ být takový, jaký je. Ani já nejsem dokonalá.

Všechno něco stojí. Nic není zadarmo. Také moje manželství a rodina něco stojí. Něčeho se člověk prostě musí vzdát. Rozhodnutí vždy znamená nějakou možnost odmítnout. Nemůžeme mít vše.

Je ta moje „nová láska“ tak čistá a krásná? Není v tom spíš něco jiného? Když píši krásně a nadšeně o zamilovanosti, tak mluvím o té „čisté“, což je dost výjimečná věc. Bohužel často to bývá jinak: Zamilovanost je útěkem od manžela, od rodinných povinností, sobecké užívání si „dokud ještě můžu“ apod. Buďme realisté a neidealizujme si sebe, své motivy, ani toho druhého. Představte si: „Jak bych se cítila v opačném případě, kdyby manžel…“

Někdy se jízlivě říká, že problémy s „láskou“ si mohou dovolit jen ti, kdo nemají skutečné starosti.

Že na zamilovanost nemá čas ten, kdo má den od rána až do večera plný práce, úkolů a povinností. Pak není čas myslet na hlouposti. Asi to nebude úplně pravda, ale určitě dostatek každodenních úkolů nebo důležitých starostí člověku pomáhá nesoustředit se pořád jen na ten svůj „problém se zamilovaností“, ale pomáhá nám vnímat celek našeho života ve všech souvislostech.

Postavit se nohama na zem a sestoupit z obláčku zamilovanosti pomáhá přemýšlení o praktických věcech: Co děti? Jak by to přijala širší rodina? Co bydlení? Jak si budeme rozdělovat majetek, peníze či dluhy? Jak se asi zachová manžel ke mně? Atd.

Zamilovanost skončí. Co bude pak? Ten nový vztah by byl za chvíli stejný jako ten současný.

„Jak vypadal Váš vztah s manželem, když jste spolu chodili tři měsíce? Zkuste o tom přemýšlet. A taky o tom, jak by vypadal Váš vztah s Davidem za deset let.“ z filmu Pod hladinou z televizního cyklu Nevinné lži

Opatrnost

Důležitým postojem je také opatrnost. Dát si pozor na svá slova, doteky, pohledy. Tím vším a celou řadou dalších věcí, a dokonce i mlčením, komunikujeme. Co naznačujeme? Co tím říkáme? Opatrnost také v tom, jak a kde se s druhým setkáváme. Stále předpokládám ten případ, že člověk chce zůstat manželovi věrný, a případná setkání nejsou prvním krokem k nevěře, ale jsou nezbytná například z pracovních důvodů.

V takovém případě být s druhým o samotě může být někdy opravdu velkou hloupostí. A protahovat pracovní jednání do noci až sebevražedné. Je zajímavé, jakou to přítmí má úžasnou moc. Doporučuji osvětlení vždy na maximum. Podobně přijít na pracovní či „náhodné“ setkání oblečena tak, že největším kusem oděvu je stuha ve vlasech, určitě není příliš prozíravé. Tvrdit sobě či druhému, že se chceme jen líbit, a vůbec nic dalšího jsme tím nemyslely, je pouze důkazem, že jsme skutečně nemyslely.

Pokud žena svým oblečením říká něco jiného, než svými slovy, co si má muž vybrat? Nejspíš si vybere to, co mu víc padne do noty.

Velmi doporučuji nevyznat svoji lásku objektu své touhy. Pokud bude opětována, tak to bude „požár“. Můžeme tím rozdmýchat city v druhém. Existuje něco jako „indukce lásky“. Ze zamilovaného člověka „vyzařuje“ pozitivní energie, které se těžko odolává. Je velmi snadné zamilovat se do toho, kdo je zamilovaný do nás.

Často „to“ už visí ve vzduchu, ten druhý náš zájem tuší, ale vyznáním padnou jakékoliv pochybnosti. Navíc je to znamením, že zamilovanost je opravdu silná, když už jsme to „museli“ říct. Jenže pak je všechno těžší, pocity ještě silnější, síla těch vzájemných pohledů… A potom: Který muž by takové šance nevyužil? Je pravda, že někdy odradí vysoký věk (tak špatně na tom snad nejsem), nebo nízký věk (před soud se dostat nechci), nebo manžel boxerem (to mi za to nestojí), ale většinou je obdiv druhého neskonale příjemný. Pokud je přitažlivost vzájemná, tak je udržení si patřičného odstupu skoro nemožné. To by musela být na straně toho druhého výjimečně silná a moudrá láska, aby nám situaci nezkomplikoval, ale dokázal naopak pomoci.

Když už svoji lásku vyznám, pak je třeba zároveň dát jasně najevo slovy i činy, že žádná eroticko-sexuální budoucnost v tomto vztahu není. Protože „nemůže být“.

Víra

Velkou pomocí je člověku také víra. Nejen v tom, že formuje moje svědomí, dává mi jasněji rozlišit mezi dobrým a zlým a zároveň posiluje moji vůli. Víra nás učí, že dokonalost bude až v nebi. Věřící člověk nemusí očekávat a usilovat o ráj na zemi. Ví, že to není možné. Neznamená to, že se nemáme snažit o co nejlepší život pro sebe a pro své blízké. Znamená to, že nemusíme být vyděšeni a ochromeni zkušeností lidské slabosti a nedokonalosti.

„Spousta manželství se rozpadne, protože partneři od sebe očekávají něco absolutního – absolutní pochopení, absolutní lásku, absolutní věrnost. Ten, kdo od bližního očekává něco absolutního, zažije zklamání. Když je manželská láska otevřená lásce Boží, neohrozí ji nedokonalost partnerské lásky, protože dojde naplnění v Boží lásce. Láska k Bohu propůjčí nedokonalosti vzájemné lásky jiný rozměr.“ Jürg Willi

V člověku je touha po absolutní dokonalosti. Víra této touze dává správný cíl. Takovou dokonalost můžeme nalézt pouze v Bohu. Víra nás zbavuje potřeby očekávat a vyžadovat absolutní dokonalost od lidí, ať už od manžela, od svých dětí, ostatních kolem nás, a vlastně také od sebe. Člověk nedokáže trvale žít pod tíhou povinnosti být dokonalý. Psychologové často mluví o tom, jak přílišná očekávání rodičů negativně poznamenala jejich děti na celý život. Pokud taková přílišná očekávání naložíme na bedra manželského vztahu, tak se dříve nebo později pod jejich tíhou zhroutí.

„V takovém případě nás čeká pokušení, že budeme v duchovním vztahu hledat náhradu za obtížné a namáhavé neshody s partnerem. Této tendenci se křesťanská zbožnost brání. Bůh se s člověkem setkává nejrůznějším způsobem, ale co se nedá obejít, je láska k bližnímu. Křesťanská láska není jen vnitřní proces zduchovnění, ale musí se prokázat činy. Láska k Bohu se uskutečňuje a zkouší na lásce k bližnímu a zejména na lásce k milostnému partnerovi.“ Jürg Willi

V křesťanství jde vztah k Bohu ruku v ruce se vztahy k lidem kolem nás. Tím je skutečný křesťanský život tak náročný, protože se musí osvědčit v našem každodenním životě. Tím je zároveň pravá křesťanská víra tak obohacující, že proměňuje celý náš život. Láska k Bohu se musí ukázat v lásce k manželovi. Vím, jak je to někdy těžké, ale opravdový křesťanský život není snadný.

Bez víry se věci opravdu nedají zvládnout. Jen vírou člověk uvidí, že oběť má smysl, a že je všechno vlastně správně.

Čisté svědomí

Velkou pomocí ve snášení dilematu šťastně-nešťastné zamilovanosti je, když má člověk čisté svědomí. Nejen v tom, že jsme se nedopustili nevěry. Ale také v tom, že jsme ani jinak nepřekročili etické hranice. A také se zbytečně nevystavovali nebezpečí tyto hranice překročit.

„Vnímám, že můj vztah k němu přinesl do mého života něco nového, pěkného, a že to sem snad patří a zapadlo to do Božího plánu. Jen si moc přeji, abychom si mohli vždy, když se ohlédneme, říci, že tento vztah byl obohacující, čistý a neublížil.“

K tomu patří také boj s nevhodnými myšlenkami. Člověk sice nemůže za to, jaké myšlenky a představy ho napadají. Jsme ale zodpovědní za to, jak se k těmto myšlenkám a představám postavíme. Neubráníme se zcela. Taková zamilovanost spočívá z velké části ve „snění“. Víme ale, jestli jsme se špatnému bránili, nebo naopak do takových představ spěchali.

Uhlídat své myšlenky je někdy až nadlidský úkol. V konkrétních vnějších věcech bychom ale měli mít jasno: Setkáváme se? Voláme si? Píšeme si e-maily? Posíláme si SMS? Jak často? Jaké? Proč?

Druzí lidé

Mohou nám pomoci také druzí lidé. Je dobré se svěřit někomu důvěryhodnému. Někomu, kdo nás může doprovázet v období našich emocionálních bouří. Pokud to bude člověk moudrý, tak nám může navíc pomoci radou a usměrnit nás. Kdo to bude, je třeba velmi dobře zvážit. Hlavně by to měl být člověk schopný udržet tajemství, což je třeba u kněze ve zpovědi samozřejmé, ale u většiny lidí pozor. Pak bychom měli mít jistotu, že druhému příliš neublížíme, když na něj naše trápení „vyklopíme“. Proto se většinou člověk vyhne tomu, aby o takových věcech mluvil se svými blízkými, a raději dáme přednost někomu, koho se to tolik netýká. U cizích máme ale zase většinou problém, že k nim necítíme důvěru a oni zase neznají okolnosti našeho života. Výběr často skončí u tak zvané „nejbližší kamarádky“, což ovšem vzhledem k občas docela komplikovanému charakteru ženských přátelství nemusí být nejšťastnější. A pokud je objektem naší touhy její manžel, tak opravdu nečekejme, že bude mít pro naše emocionální rozpoložení potřebné pochopení.

Zajímavou otázkou je, zda se svěřit se svou zamilovaností vlastnímu manželovi. Teoreticky by měl být schopen pochopit, že za své pocity nikdo nemůže, ale spíše předpokládám, že manželčinu zamilovanost bude vnímat jako své vlastní selhání, případně jako její obrovskou zradu. Následky takové „rány“ mohou zůstat hodně dlouho. Koneckonců Vy byste chtěla, aby Vám manžel řekl: „Jsem zamilovaný do někoho jiného.“? Proto bude asi vhodnější manžela do věci nezatahovat, pokud to nebude nutné.

„S manželem to bude oříšek, ale že bych mu přála, aby se také zamiloval, to se říct nedá…“

Nutností se to může stát ve chvíli, kdy nás náš „milovaný“ neúnosně obtěžuje, protože není schopen akceptovat, že nemíníme zamilovanost proměnit v eroticko-sexuální vztah, či akceptovat námi vymezené hranice vzájemného kontaktu. Případně nás dokonce začne vydírat apod.

Důvodem k přiznání může být také stav, kdy v našem manželství tzv. „něco visí ve vzduchu“ a my cítíme, jak mezi námi roste neviditelná zeď a vzájemné odcizení. Jinými slovy, když si můžeme říct „horší už to být nemůže“. Přiznáním zamilovanosti jistě vztahu ublížíme, měli bychom mít tedy jakousi jistotu, že nepřiznáním ublížíme ještě víc. Důvodem může být i to, když se manžel přímo zeptá a my vnímáme, že rozhodně nechce slyšet milosrdnou lež.

Pokud už se rozhodneme s manželem o své zamilovanosti mluvit, tak je důležité zvážit momentální situaci a to, zdali je schopen takovou zprávu unést. Případně odložit rozhovor na později. Někdy se uchylujeme k postupnému naznačování, kterému buď manžel porozumí, což je znamením, že je schopen nad takovou věcí relativně rozumně uvažovat, nebo naše narážky vůbec nechápe či nebere vážně, což je naopak znamením, že takové téma je pro něho tabu.

Je dobře, když pak zároveň můžeme upřímně a rozhodně říct: „Jistě zůstanu s tebou.“ Také je vhodná ohleduplnost a situaci popsat srozumitelně, ale bez větších detailů. „Jsem tak trochu zamilovaná, nic vážného…“ Manžel jistě není tak hloupý, aby nepochopil, že když s ním mluvíte, tak to nebude žádné „trochu“, ale že už to „stojí za řeč“, ale Vaše citlivost ho jistě potěší. Rozhodně neříkáme takové věci, jako že jsme už začali třídit kapesníky na svoje a na ty, které manželovi laskavě necháme.

Pak existuje ještě jedna varianta, kdy lidé přiznávají zamilovanost, či dokonce nevěru, a to jako poslední zoufalý pokus donutit toho druhého pro záchranu společného vztahu něco udělat. Ve většině případů to nepomůže a situace se ještě více zbytečně vyhrotí. Ale jako poslední pokus o záchranu manželství, než to úplně vzdáme, to lidsky chápu.

„Velkou radost mi působí, že se manžel tentokrát neuzavřel sám do sebe, ale chce se o tom bavit. Chce vědět, co mne k tomu vedlo, chce znát důvody, proč mu to říkám, chce to řešit a není mu to jedno! Oba trpíme, ale krásné na tom je, když vnímám, že spolu. Bohu díky! Cítím tu touhu nás obou se sejít na stejné straně. Snad i tuto těžkou zkušenost dokáže Bůh proměnit v to dobré.“

Paradoxně může přiznání zamilovanosti a její společné „řešení“ důvěru a vztah mezi manželi prohloubit. Uvědomí si, že jejich vzájemná láska a společenství života není nic samozřejmého. A to, že spolu zůstávají, že je skutečně rozhodnutím věrné lásky, kterého si je třeba na druhém vážit. Snad si také uvědomí, že společný život je třeba stále obnovovat a budovat.

Jistě Vás napadnou další věci, které mohou s přežitím zamilovanosti člověku pomoci: Chytne se nových koníčků, začne běhat. Nebo poněkud nešťastněji: Začne více jíst a pít, případně se upne na děti apod. Dále chci ale zmínit ještě trochu jiné pohledy, více teoretické, přesto doufám, že prospěšné.

Kapitola 9

Co s tím? Podívat se na to jinak

Uvidět - Porozumět - Prožít

Jedním z modelů, jak se postavit k těm těžším situacím v životě, je přístup tří kroků: Uvidět – Porozumět – Prožít. V běžných situacích spíše vycházíme z přístupu: Poznat – Posoudit – Rozhodnout se – Vyřešit. Jenže ty nejtěžší situace jsou charakteristické tím, že jsou neřešitelné. Tedy aspoň neřešitelné v běžném slova smyslu. Pokud ale věříme, že věci v našem životě mají smysl, že náš život není dílem náhody, tak také tyto neřešitelné situace do něj patří a je důležité jim prostor ve svém životě dát. To je ten moment: Prožít.

Nejdřív se člověk brání uvidět to, co nezapadá do jeho vlastních představ o světě, o životě, o sobě, o druhém, o Bohu. Pak buď otevře oči a uvidí, nebo je skutečnost tak silná, že ji už nedokáže nevidět. Už to nelze ignorovat. Teď je nucen se k tomu „co nezapadá, a tím pádem nějak tlačí či bodá“ postavit. Může se opět snažit skutečnost nevidět a ignorovat, nebo se ji snažit přemoci, ovládnout a vyřešit. Ale nakonec mu nezbývá, než ji prožít jako součást svého vlastního života.

Je to trochu paradoxní přístup. Většinou se lidem radí: „Netrap se tím.“ „Zkus zapomenout.“ „Zabav se něčím jiným.“ „O nic nejde.“ Apod. Tento přístup jakoby říkal naopak: „Jen se vyvztekej.“ „Poplač si.“ „Ber to vážně.“ „Ponoř se do té bolesti.“ Snad by se to dalo přirovnat k pohledu do tmy. Na první pohled člověk nic nevidí, zvláště když přišel ze sluncem prozářené zahrady, a je v pokušení říct, že skutečně nic není vidět. Ale po čase si naše oči zvyknou a začínáme rozeznávat předměty a dveře a nakonec najdeme i cestu. Je třeba vydržet určité období slepoty a nepřestat se dívat, přestože nevidíme.

Jistě je takový přístup silně spjatý s vírou. Ať už konkrétně křesťanskou, že Bůh ví, co s naším životem dělá, a že to myslí dobře. Nebo s vírou všeobecně lidskou, že život má smysl. K odvaze uvidět svoji situaci takovou, jaká skutečně je, musíme přidat také to porozumění. Konkrétně v případě zamilovanosti k takovému porozumění má napomoci také tato kniha. Tou zkušeností prožívání pak musí projít každý sám. V tom nám nikdo nepomůže. Někdy máme aspoň štěstí na přátele, kterým se můžeme svěřit.

Ono pochopení a porozumění je důležité k tomu, aby člověk realitu svého života prožíval správně. Správně může znamenat bolestně, může to znamenat pocit bezbrannosti či bezradnosti. Ale hlavně to „správně“ znamená prožívat skutečnost v přítomnosti Boha. A tedy s jakousi důvěrou a nadějí.

Křesťanský život nelze žít ve snech a představách, ale „teď a tady“. Kéž tím, jak se rozpadají naše sny, představy a iluze, o to více žijeme skutečnost. Skutečnost, ve které je Bůh vždy přítomen. Protože ve skutečnosti není místo, kde by Bůh nebyl.

Co prožíváme v té šťastně-nešťastné zamilovanosti? „Žiju. – Jsem milována. – Miluji.“ Tento prožitek je zvláštním způsobem umocňován současným: „Bolí mne to. – Vzdávám se toho. – Přináším oběť.“ Také tato zkušenost nám připomíná to těžko popsatelné spojení mezi láskou a bolestí, kdy láska bez bolesti je jaksi prázdná a bolest bez lásky neúnosná.

„Já už si někdy říkám, že je mi líp, že se to snad už uklidňuje, ale pak zase přijde bouřka citů a já se v tom plácám, je mi smutno, jsem naštvaná, nevím, zda to dokáži správně prožívat nebo zda to jen přežívám.“

„Nemusíte být silná, jde jen o to, aby člověk neudělal nějakou blbost.“

Je třeba připomenout ještě jednu starou zásadu. V situacích, kdy jsme plni emocí, se nemají dělat žádná zásadní životní rozhodnutí. Ať už jsou to emoce pozitivní či negativní. Důležitá rozhodnutí musí v člověku dozrát, a nikoliv být plodem momentální nálady. Ještě jedno přirovnání: Když nás oslní protijedoucí auto, tak je většinou životně důležité v té chvíli slepoty neměnit směr, jet (žít) prostě jako dosud, dokud naše oči zase neuvidí na cestu.

Rozlišovat Ano – Oddělit Ne

Další přístup vychází ze zkušenosti, že u některých situací „musíme rozlišovat, ale nemůžeme oddělit“ dobré od zlého. Pomáhá nám to postavit se k těm složitějším věcem v životě, kdy (jak už to u lidských skutečností bývá) je věc, situace či vztah zároveň dobrá i zlá, obsahuje věci, které nám pomáhají, i věci, které nám škodí.

Protože to dobré a zlé nedokážeme oddělit a nemůžeme je rozseknout, tak se rozhodujeme, jestli tu věc zavrhnout (a tak se ochránit před tím zlým, ale přijít o to dobré), nebo věc přijmout (a tak z ní načerpat to dobré, ale vystavit se těžkostem toho zlého). To je rozhodnutí nesnadné a vyžaduje určitou moudrost, prozíravost i zkušenost. Pak jsou také situace, kdy ani nemáme na výběr.

Pokud se rozhodneme takovou rozpornou věc, situaci či vztah akceptovat, pak je z etického hlediska nutné chtít jen to dobré a nechtít to zlé. Otřepaným příkladem je práce lékaře, který při léčbě způsobuje pacientovi bolest. Někdy je na zvážení, jestli naděje na úspěch léčby převáží nad útrapami s tím spojenými. Většinou je jasné, že není třeba s léčbou váhat. V obou případech je ovšem z hlediska vnitřní etiky lékaře důležité, aby motivem byla snaha léčit a nikoliv úmysl druhému působit bolest.

V případě zamilovanosti by se dalo říct: Mohu se radovat z lásky, kterou cítím ve svém srdci, ale nemohu jí dát přednost před závazky rodiny a manželství. Mohu se radovat z toho, že jsem milována, ale nesmím odsunout manžela na druhou kolej nebo mu vyčítat jeho „vlažnost“. Mohu rozkvétat a zářit svým „štěstím“, ale nesmím zapomenout, že tento dar mám na prvním místě pro život ve své rodině.

Nést, co je těžké

Pro označení bolesti toho typu zamilovanosti, který mám na mysli, se mi vnucuje slovní spojení „šťastná bolest“. To je ta bolest, kterou prožíváme, ona skutečně bolí, ale zároveň nás to naplňuje nepředstavitelným štěstím.

„Ona bolest mi nevadí, v podstatě jsem šťastná, že ji cítím. Spíše mám jakousi výčitku, když někdy nedokáži pracovat a soustředit se na to, co dělám.“

Chybou je za každou cenu utíkat před bolestnými pocity. Mají svůj význam. To platí v životě všeobecně a také v tomto případě. Nemáme toužit po bolesti, to by bylo chorobné, ale snažit se porozumět jejímu významu. Bolest sice signalizuje, že něco v našem životě není v pořádku, ale zároveň je jistým důkazem toho, že jsme naživu.

Tajné heslo seniorů: „Když tě nic nebolí, nežiješ.“

Bolest také někdy znamená, že se naše zranění hojí. Ono jakési „odevzdání se bolesti“ může mít charakter očišťující katarze. Negativně řečeno odmítání bolesti znamená odmítání reality naší životní situace. Přijmout bolest, smutek, palčivost nenaplněné touhy, stýskání si apod., které jsou obsažené v zamilovanosti, kterou se člověk rozhodne odmítnout a dál nerozvíjet, znamená přitakání vlastnímu životu, přijetí své situace v její pravdivosti včetně zmiňované bolesti.

Toto je také Boží odpověď na lidské utrpení. Nezbaví nás ho, ale trpí s námi. A když nám to dojde, tak zjišťujeme, že nám vlastně trpět nevadí, hlavně, že je nám Bůh blízko.

Také může být těžké unést jakýsi strach, že přicházíme o to nejkrásnější v životě:

„Bojím se. Kdyby Bůh žádal, abych se vzdala toho, co mne činí šťastnou, dokázala bych to? Nějak živěji si dokáži představit situaci Abraháma, když po něm Bůh žádal, aby obětoval svého syna Izáka. Ten příběh říká, že Bůh nakonec nechce nikdy zničit žádného člověka, ani zničit žádný cenný vztah, ale pouze rozšířit srdce člověka k větší a větší víře, naději a lásce. Ale stejně je to náročné. Darovat Bohu to nejcennější v našem životě třeba i dokážeme, ale nezatrpkneme potom? Naštěstí nám stejně nic jiného nezbývá, než se svěřit Bohu do rukou a nechat vše na Něm.“

Bojím se, že to pěkné skončí a že už nic krásnějšího v životě nezažiju. Přitom mi rozum, víra i zkušenost jasně říkají: „Samozřejmě, že to skončí, a samozřejmě, že Bůh má připravené ještě lepší věci.“ Ovšem jakási úzkost Bohu uvěřit se člověka drží. A pak ta nemožnost představit si cokoliv krásnějšího…

Ale v tom je právě to bohatství duchovního života, že dává člověku ještě víc, než si kdy dokázal představit. Tedy víra na jednu stranu „ne-jistá“ a přitom plná naděje na „ne-představitelné“. Prostě dobrodružství víry.

Nechat věcem čas a svěřit to Bohu

Na jednu stranu je to ten „nejprimitivnější“ postup, kdy se člověk nedokáže rozhodnout a odhodlat k jakémukoliv řešení své situace. Prostě nedělá nic a čas přitom ubíhá. Když takto vydrží dostatečně dlouho, tak se jistě dočká chvíle, kdy zamilovanost sama odezní a zdánlivě bude po problému.

„Vím, že se to časem uklidní, ale jakoby to část mne nechtěla…“

Bohužel to může znamenat, jak jsem v jiném kontextu zmínil už výše, že touto zkouškou „osudu“ člověk neprošel, v ničem se nepoučil a nic zásadního mu toto období života nedalo. Přečkal ho, ale z hlediska lidského i duchovního růstu byla tato část jeho života zbytečná. Myšlenky této knížky by naopak měly pomáhat, aby člověk svoji zkušenost zamilovanosti reflektoval, svému životu lépe porozuměl a tuto velkou emocionální energii nakonec dokázal obrátit k dobrému.

Přitom „nechat věcem čas“ může být naopak postojem hluboce moudrým a znamením velkého životního nadhledu. Může to být projev prakticky žité víry a důvěry v Boží přítomnost a působení v našich životech. Používá se sousloví „svěřit Bohu“. Můžeme tedy Bohu svěřit také tuto naši momentálně nejdůležitější věc našeho života, naši zamilovanost. Svěřit vše Bohu. Bůh má jistě připravené to nejlepší řešení, které se „vyloupne“ v pravý čas. Menší komplikací je to, že Bůh měří čas jinak, než my.

„Měla jsem v sobě tolik otázek, ale tak nějak postupně snad poznávám, že to všechno smysl má. Všemu nerozumím, ale věřím, že to má Bůh pod kontrolou…“

Časem vždy zamilovanost přejde. Emoce opadnou. Ubude štěstí i bolesti. Teprve pak se ukáže, co bylo ryzí a co jen citové vzplanutí bez trvalé hodnoty. Pak bude možné se rozhodnout rozumně a správně.

Kapitola 10

Poznat lidský význam zamilovanosti

Oživení našeho osobního života

Zamilovanost přináší do našeho života oživení. Pravda, někdy až převrátí život vzhůru nohama a zpochybní třeba i velkou část našich rozhodnutí. Ale pokud se nám podaří zvládnout tuto destruktivní tendenci zamilovanosti, tak může být naopak stav zamilovanosti zdrojem velké pozitivní životní energie. Přináší obnovení chuti do života a radosti z něho.

„Člověk si ani nedokázal představit, že život může být tak bohatý.“

V zamilovanosti dochází k jakémusi probuzení srdce a „otevření očí“. Člověk je mnohem vnímavější a řadu věcí začne vidět v jiném světle. Svět se stává barevnější, příjemnější a často tuto změnu vnímají také lidé kolem. Zamilovaný člověk je v jistém směru „lepší“ než předtím, optimističtější a pozitivněji naladěný.

Je zde určitá podobnost s duchovní obrácením, kdy také lidé říkají, že dosud jakoby opravdově nežili a až ve světle víry začínají život skutečně žít naplno.

Člověk si více uvědomuje sám sebe, své pocity, nálady, radosti i bolesti, touhy apod. Psycholog by možná řekl, že člověk se dostává do bližší kontaktu se svým vlastním já. Špatně se to popisuje, ale kdo zažil, tak ví, o čem mluvím.

Zamilovanost také přináší novou naději a také touhu po „lepším“. A to nejen proměňuje emoční svět člověka a jeho sny, ale také dává odvahu k praktickým krokům či dokonce změnám v každodenním životě. Zamilovanost vytrhuje z určité myšlenkové strnulosti dospělého věku a osvobozuje ze zajetých kolejí všednosti. Jak jsem se zmiňoval, není zaručeno, že změna bude vždy automaticky k lepšímu. Ale většinou člověku dojde, že stále ještě něco od života očekává. Má naději, že ještě něco krásného může přijít. A uvědomuje si, že záleží na jeho vlastním postoji a činech, jaká bude budoucnost jeho života.

Učí nás pravé lásce

Lepší uvědomění si sama sebe a svého života, ono sebe-prožívání, má vést ke správné lásce k sobě a ta pak ke správné lásce k druhým. Lépe chápeme, co je v životě skutečně důležité a co jsou jen maličkosti. Dochází nám složitost a šíře skutečnosti, kterou označujeme slovem „láska“. Zase o něco lépe dokážeme rozlišit mezi pocitem lásky a skutečnou láskou.

Nedokáži milovat druhé, když nemiluji sám sebe.

Správně milovat druhé není vůbec lehké. Láska znamená chtít dobro pro toho druhého. Prvním krokem k lásce je tedy překonání vlastní sebestřednosti a sobectví, protože na prvním místě je člověku přirozené chtít dobro pro sebe. Zamilovanost nám otevře oči pro druhé a ukáže nám, že může být stejně úžasné milovat, jako být milován. Když se podaří zamilovanost správně prožít, tak nás naučí dokonce tomu, že milovat je mnohem krásnější, než být milován. Dávat, mnohem víc obohacující, než dostávat.

„Krásné a zároveň bolestné je, že když jsem zahlédla tu lásku, zahlédla jsem i tu svoji prázdnotu.“

Člověk je někdy až šokován vlastní sebestředností a její silou. Toto poznání má vést k mobilizaci vnitřních sil, když si uvědomujeme, že v sobectví štěstí není.

Když tedy člověk doroste do postoje, že skutečně přeje dobro druhému, pak nastoupí ta druhá otázka, co je to skutečně dobré pro toho druhého? Tzv. šťastná zamilovanost nám v tom příliš nepomůže, protože oba chceme totéž a nic nám nebrání vstoupit do intimního společenství života, kterým je manželství. Zkušenost zamilovanosti, která naráží na naše životní závazky či závazky toho druhého, či dokonce na skutečnost, že ten druhý společenství života s námi nevidí jako své štěstí, taková zkušenost „nenaplněné zamilovanosti“ nás nutí k zamyšlení, co je to pravé dobro. Moje pocity? Nebo můj manželský slib? Rodinné zázemí pro děti? Na sobě si vyzkoušíme, že láska bolí a nakonec nám dojde, že tak je to správně. Že k lásce bolest a oběť patří a že paradoxně tímto sebe-obětováním naše láska roste.

„Mně se naopak to slovo „zlidštění“ docela zalíbilo. Zdá se mi, že pěkně vystihuje to, co se se mnou děje.“

Tento postoj nesobeckosti a ochoty k oběti svých cílů a snů pro druhé, nás vnitřně osvobozuje, abychom skutečně pravdivě dokázali poznávat, co je tím skutečným dobrem pro druhého. Člověk si přestane nalhávat, že dobré je to, co chci já, co mně se hodí, ale začne upřímně hledat, co potřebují ti druzí vedle mě. Jsme pak více otevření pro druhé. Cílem je dosáhnout větší lidské zralosti a vnitřní svobody, ve které jsme pak schopni nést odpovědnost za život svůj i druhých.

Bůh nafukuje naše srdce, až puká. Bolí to, ale teď se do něj vejde mnohem víc lásky, víc lidí.

Pokud nás zamilovanost vede k větší lásce ke všem lidem, a nakonec i k nepřátelům, jsme na dobré cestě.

„Je to docela zvláštní, ale díky tomu, co prožívám, si začínám uvědomovat, jaké mezery a jaký prostor pro skutečné naplnění lásky a opravdové prožití svého života s Bohem, manželem, dětmi a rodiči stále mám.“

Přijmout svůj život

Zkušenost nenaplněné zamilovanosti nás také učí přijmout svůj život takový, jaký je. Nehnat se za vzdušnými zámky a ani nežít v idealizované minulosti. V tom vnitřním boji, kdy se člověk snaží zorientovat ve svých pocitech a touhách, a kdy se snaží zdravým a smysluplným způsobem si srovnat svůj život, tak si ujasňujeme to, kým vlastně jsme. Co jsou naše životní role, jaké je naše místo.

Kéž by správně prožitá zkušenost zamilovanosti vedla k tomu, že člověk je sám v sobě „doma“. Že znovu objevíme hodnotu svého života. Všechno, co a jakým způsobem k našemu životu patří.

Lidé se někdy ženou za novými věcmi, zážitky a vztahy, namísto toho, aby to „nové“ našli v tom, co už dávno mají a znají.

Spoustu věcí člověk cítí, „že musí“. Ale můžeme pokročit dál a více tyto věci „sami chtít“. Nejde tedy jen o pasivní přijetí reality života s jeho limity a „nutnostmi“. Jde o aktivní přitakání životu, kdy nacházíme smysl i v tom „nezbytném“ a „nevyhnutelném“, které se nám tím stává chtěným a smysluplným.

„Přítomnost není růžová, přítomnost není ráj, ale nic jiného než přítomnost nemáme. Kéž bychom uvěřili v Boží dobrotu tak silně, že budeme schopni obejmout přítomný okamžik se vším, co k němu patří. A s důvěrou, že toto je ten život, který máme žít!“

Naučit se žít s emocemi

Toto je skutečný oříšek. Jak prožívat své emoce, pudy a tělesnost, a přitom nebýt jejich otrokem. Jak dokázat sladit, uvést v harmonii tuto stránku svého života s tím ostatním: se svým svědomím, svým rozumem, svojí vírou, svými závazky a odpovědností.

Povolit uzdu svým pocitům a tělesným touhám znamená rezignovat na snahu být člověkem. Tím bychom zahodili to, co nás odlišuje od zvířat: rozum a svědomí. Navíc nás zkušenost učí, že tím člověk nakonec štěstí nedojde. Příjemnost pocitů pomine a zůstává jakási pachuť hořkosti, které se někteří snaží zbavit dalšími prožitky v nikam nevedoucí spirále vyhledávání nových a nových, silnějších a silnějších zážitků. Stále nových vztahů, bizarních sexuálních praktik, alkoholového či drogového opojení, agresivního násilí apod.

Potlačit nebo dokonce popřít své emoce a potřeby také není dobrým řešením. Takovému člověku k plnosti lidství něco podstatného chybí. Jak ale najít tu správnou míru, potřebnou rovnováhu a vnitřní harmonii? Nejde totiž použít tu jednoduchou metodu jako u alkoholismu a kouření, kde je správné říct si jednoznačné ne, nebudu pít, nebudu kouřit.

Myslím si, že je v pořádku, když člověk touží a raduje se z příjemných pocitů. Ale je dobře, když život prožíváme hlouběji a moudřeji, než jen povrchně emocionálně. To hlubší ponoření do života by mělo přinést člověku osvobození, vnitřní svobodu. Svobodu také vůči vlastním pocitům a náladám. Ty různé pocity a nálady má člověk stále, ale žít pak dokáže podle svého svědomí.

S emocemi a citovými touhami je to spíš jako s jídlem: Když bychom nejedli vůbec, tak zemřeme. Když jíme málo, strádáme, jsme oslabeni a nemocní. Když jíme příliš, tloustneme a jsme nemocní. Když „hltáme“, tak se můžeme „zadusit“. Ano, je třeba jíst tak akorát. Jenže kde je ta míra? Dokážeme ji udržet stále? Teoreticky snad ano, na řadě potravin se píše, kolik procent doporučené dávky toho či onoho obsahuje. Víme ale, že v reálném životě to nedokážeme.

Někdy se prostě člověk nají příliš a jindy jídlo zanedbá. Je-li moudrý, tak ví, že to bylo špatně, příště si dá větší pozor a postupně je v tom nacházení zdravé míry úspěšnější a úspěšnější. Podobně v citovém životě se někdy necháme příliš svými emocemi rozhodit, jindy jednáme až příliš „neosobně“, ale postupně snad rozumíme sami sobě lépe a lépe a jsme sami sebou víc a víc.

V morálce se nejdříve mluvilo o potřebě ovládat svou sexualitu, protože byla zkušenost s tím, jak nezvládnutá sexualita ničí osobní i rodinný život a ohrožuje také společnost.

Později psychologie upozornila na nebezpečí tzv. nezdravého potlačení sexuality. Proto dnes morální teologie používá velmi pěkné označení: integrace. Sexualitu je třeba správně integrovat do celku našeho života. V různých etapách a situacích života bude tato integrace vypadat různě, jinak u člověka svobodného, jinak v manželství, jinak když po dětech toužíme a jinak když další už neplánujeme. Víme, že správný není ani bezuzdný sexuální život ani asexuální sterilnost. Integrace naznačuje zdravou rovnováhu, byť třeba v napětí mezi sexuální touhou a etickým svědomím.

Slovo „integrace“ také krásně vystihuje skutečnost, že je to proces, který probíhá. Nejde ani tak o jedno rozhodnutí, jako spíše o soustavné úsilí dávat věcem ve svém životě jejich správné místo. Tento koncept „integrace“ můžeme z oblasti sexuality rozšířit na celou oblast tělesného a emocionálního života včetně stavu zamilovanosti. Zkušenost zamilovanosti se má stát v tomto smyslu integrální součástí našeho života.

Obnovit své manželství

Pojednávaná zamilovanost je také jistě pobídnutím oživit svůj vztah k manželovi. Podívat se realisticky na to, co je to manželství a rodina. Opustit nezralý naivně-romantický přístup, podle kterého musí být manželský vztah dokonalý, bezchybný a bezproblémový. Opustit představu rodiny jako malého nebe na zemi. Ve vztahu k manželství i rodině musí dojít k posunu od představy, že jsou tady pro mne a pro mé štěstí a uspokojení, k pochopení, že já jsem zde pro manžela, pro děti a že kvalita manželství a rodiny stojí na mé schopnosti a ochotě k oběti. Hodnota manželství a rodiny se neodvíjí primárně od pocitů, byť ty mají také svůj význam, ale od praktického společenství života, ve kterém si lásku projevujeme a prožíváme v konkrétních skutcích a věcech, včetně manželské věrnosti.

Ne zrovna čistou a vznešenou pomocí bývá také to, že cítíme jakousi vinu ve svědomí už i jen z nevěry myšlenek. Snažíme se to pak napravit tím, že jsme k druhému pozornější a vstřícnější a jsme ochotni udělat pro manželství či rodinu více než dřív. To je dobře, ale někdy je to druhému až podezřelé.

Je tak snadné si slibovat lásku a věrnost na celý život, když to říkáme ve chvíli vzájemné zamilovanosti při svatebním obřadu. Tak snadné, až skoro bezcenné. Jak je náročné žít tento slib, když se mi ten druhý už „nelíbí“, když mi spíš život činí těžším, než aby mi pomáhal apod. Jak úplně jinak zní tento slib, když ho říkáme s vědomím, že pro druhého skutečně obětujeme své sny a plány, že svůj život pro druhého ztrácíme. V kontextu této knihy: Když pro druhého obětuji svou největší lásku, pro kterou zrovna teď tak plane mé srdce.

„Ano, chápu, že manžel je takový a makový. Ale kdybyste ho milovala aspoň z poloviny jako „toho nového“, tak by se manžel úplně změnil. To byste koukala.“

V zamilovanosti je třeba obnovit své rozhodnutí pro manžela a pro rodinu. Teď to ale děláme mnohem hlubším, existenciálním způsobem. Celou svou osobou, celým svým životem. Teď už chápeme, co to znamená v dobrém i zlém. Teď už vím, co to znamená:

Věrnost, oběť, láska… Osobní obnova manželských slibů může být velmi důležitá, pokud ji vezmeme vážně. Můžeme ji udělat i samy bez manžela. Většinou v takové situaci slib přirozeně přejde v naléhavou prosebnou modlitbu o Boží pomoc. Víme, že bez Boží pomoci svůj manželský slib nedodržíme. Ne snad ve věrnosti a společenství života, to člověk dokáže, když skutečně chce. Ale udržet si postoj lásky, úcty a radosti z blízkosti druhého, to je mnohem těžší.

„Nad čím teď hodně přemýšlím je to, že vždy říkám, jaký máme s manželem pěkný vztah a že ho mám ráda. Jak je tedy možné, že nemohu přijít na to, jak bych mu mohla být víc nablízku? Přece, když mám někoho opravdu ráda, jde to samo.“

Poznat, co potřebuji

Prožitek zamilovanosti nás také vede k tomu, abychom si lépe uvědomili, po čem v životě toužíme a co ve svém životě potřebujeme. Typicky člověk potřebuje: Porozumění, ocenění, podporu, pocit bezpečí, pocit naplnění, lidskou blízkost atd. Případně těmi velkými slovy: Lásku, přátelství, milovat a být milován.

Zamilovanost nás staví před nepříjemnou a nebezpečnou otázku: Mohu toho dosáhnout ve svém manželství a ve své rodině? Jak? Pokud ne, tak kde jinde? A jak? V jiném přátelském vztahu? U kamarádek? V koníčcích a zájmech? Ve společenských aktivitách? …

Většinou se manželovi takové manželčiny aktivity mimo rodinu nelíbí, nebo by se mu nelíbily, kdyby o nich věděl. Manžel může mít pravdu. Ten čas mimo manželství je špatně, je to na úkor rodiny, je to útěk z manželství, je to únik z reality. Názory druhých je třeba brát vážně a mohou nám pomoci ke zpytování svědomí, k reflexi vlastního rozhodování a jednání.

„Snažím se prožívat přítomnost ve své rodině, ale přiznávám, že zcela úspěšná nejsem… Ty myšlenky nějak na slovo neposlouchají;-).“

Nebo manžel nemá pravdu a vše je v pořádku. Přátelství je skutečně jen přátelstvím, sport je skutečně chvílí načerpání energie do rodinných povinností, angažovanost manželky jen vyplňuje čas, který jí zůstal po vylétnutí dětí z rodinného hnízda. Přestože se manžel mýlí a za jeho kritikou se může skrývat nezdravá žárlivost, majetnický vztah k manželce či neochota přijmout jakékoliv změny v rodinném životě, tak je na tento jeho názor a stav třeba brát ohled. To, že nemá pravdu, neznamená, že ho to nebolí, a že to neohrožuje jeho lásku a úctu k nám. Ve chvíli, kdy si řekne (byť mylně), že manželka si dělá všechno po svém bez ohledu na něj, že jí na něm už nezáleží, že ho již nemiluje, tak často přestane smysluplně komunikovat a velmi těžko se mu vysvětluje, že nic z toho není namířeno proti němu, a že se na lásku své ženy může spolehnout.

Jak mnohem jednodušší je situace, když mezi manželi zůstává silné pouto důvěry a úcty. Když si jsou jisti vzájemnou věrností. Pak manžel dokáže s důvěrou dát manželce svobodný prostor. Věří, že ona tento „po svém“ strávený čas potřebuje, a to také k tomu, aby se pak s radostí a plná energie vracela do své rodiny a k němu, a dokázala prozářit jejich společný život.

Přátelství mezi mužem a ženou?

Velmi problematické je samozřejmě to, když tímto zdrojem energie je setkávání s jiným mužem, byť ve vší počestnosti. Skutečně tento čistý vztah mimo manželství přinese více užitku než škody? Naše svědomí nám většinou jasně řekne, co ještě je a co už není správně. Problém spíše bývá v tom, jestli chceme své svědomí poslechnout nebo nechceme.

Až se v nebi ukáže všechno všem tak, jak to skutečně bylo, budeme se muset před manželem stydět a omluvit se? Nebo je naděje, že manžel s úsměvem a porozuměním jen pokývne hlavou?

Ano i ne. Ne, nesmíme rozvíjet ani udržovat eroticko-sexuální vztah mimo manželství. To je nevěra, i kdyby „k tomu“ nedošlo. Ano, mohu udržovat vztah, který mi v životě a manželství pomáhá, přestože je spojen s pocity zamilovanosti, například absolvování psychoterapie. Morální teolog by připomenul, že je třeba nechtít onu „eroticko-sexuální“ složku tohoto vztahu a chtít jen to, co je skutečně k dobrému. Zamilovanost je pak sice ve vztahu přítomna, ale není hlavním důvodem, proč ve vztahu zůstáváme.

Sally: „Myslela jsem, že jsi přesvědčený, že mezi mužem a ženou nemůže být přátelství.“ Harry: „Kdypak jsem to řekl?“ Sally: „Při jízdě do New Yorku.“ Harry: Ne, ne, nikdy jsem to neřekl… Ano, vlastně je to pravda, nemohou být přáteli. Jedině, když oba mají své partnery, pak mohou… To je výjimka toho základního pravidla. Když mají oba své vztahy, tak ten tlak na možný milostný vztah je pryč… Ale to také nefunguje, protože pak se stane, že ta osoba, se kterou jsi, nedokáže pochopit, proč se potřebuješ přátelit s tím, kdo je jen tvůj přítel. Jakože to znamená, že Ti ve vztahu něco chybí? A že musíš jít jinam, abys to získala? A když řekneš: „Ne, ne, to není pravda, nic mi v našem vztahu nechybí“, tak Tě tvůj partner obviní, že tě ten druhý skrytě přitahuje, což je pravděpodobně pravda. Chci říct, no tak, nebuďme naivní a přiznejme si to. Takže se tím pouze potvrzuje původní pravidlo bez výjimek: Muži a ženy nemohou být přáteli.“
z filmu Když Harry potkal Sally

Je vůbec možné hluboké přátelství mezi mužem a ženou bez milostného vztahu? Všeobecná zkušenost je, že nikoliv. Hluboké vzájemné porozumění generuje totiž tak velkou citovou přitažlivost, že jí snad ani nejde odolat. Taková ta běžná přátelství a kamarádství jsou možná, ale bývají relativně plytká.

Teoreticky se mluví o tom, že takové přátelství bez eroticko-sexuálního vztahu je možné. Nezbytnou podmínkou však je, aby oba byli velmi duchovně vyspělí a lidsky zralí. Pak jsou schopni nastavit takový typ vzájemného vztahu a jeho podobu, která nepřekročí etické hranice, a jen v tomto případě jsou schopni takto funkční vztah ne-milostného přátelství udržet. Ve většině případů se časem buď neubrání sexuálnímu kontaktu, nebo jejich přátelství postupně „vychladne“.

Blízkost – Odstup

Velmi zajímavým tématem je také otázka prožívání blízkosti a odstupu ve vztazích. Intimita, nemyšleno v sexuálním významu, je jednou ze základních potřeb člověka. Pokud nám chybí intimní, blízké vztahy k druhým lidem, tak se cítíme oprávněně osamocení, ztracení a náš život beze smyslu. Zároveň ale v blízkých vztazích zakoušíme závislost jeden na druhém a ostatní pak mají jakousi moc nad naším životem, zásadně ho ovlivňují, na jejich názorech a postojích nám velmi záleží. Proto, aby si člověk uchoval svoji autonomii a pocit vnitřní svobody, tak si zároveň udržuje od druhých odstup.

U dětí a nezralých lidí je to někdy až extrémní a krásně pozorovatelné. Dítě přiběhne a chce se mazlit a láskou by nás celé snědlo a za chvíli vzdorovitě odmítá něco jen proto, že mu to nutíme my. Bolestné to bývá v manželském vztahu, kdy se u některých rychleji či pomaleji střídají období „usmiřování“ a „hádek“. V období „přitažlivosti“ zapomínáme na reálnou odlišnost svých povah, názorů, potřeb a schopností a prožíváme jakýsi sen o možném „splynutí v jedno“. Tento sen dříve či později narazí na realitu života a vzdušné zámky jsou rozbořeny. Z tohoto zklamání pak vyrůstá negativní nálada vůči druhému i sobě samému, která se projevuje hádkou či mlčením. Po čase pak znovu naivně uvěříme, že by to „přece jenom šlo“, a tak stále dokola.

Žít s člověkem 24 hodin 7 dnů v týdnu vyžaduje nejen touhu být si blízko, ale také určitý odstup. V tom je to zdravé napětí manželského vztahu, ve kterém prožíváme radost, ale i jistou bolestnost.

Podobně z jiného pohledu: Když se nám daří prožívat ono „splynutí“ s druhým, tak dříve či později začínáme cítit, že jsme druhému vyšli vstříc až příliš, že jsme se mu přizpůsobili moc a ustoupili mu nad míru. Nejsme sami sebou a necítíme se dobře, jsme jakoby zavaleni, pohlceni tím druhým a naším vztahem. Tehdy přichází tendence se oddělit, získat odstup, druhého odstrčit. Pak nám samozřejmě blízkost druhého chybí a chceme náš intimní vztah prohloubit a tak znovu a znovu.

Lidská zralost znamená kromě jiného vysoký stupeň sebejistoty a sebevědomí. Ne té pubertální arogance, ale klidného vnitřního postoje, kdy jsme si jisti sami sebou a jsme sami v sobě „doma“. Takto zralý člověk je schopen mnohem důvěrnějších a bližších vztahů, protože se necítí ohrožen ve své autonomii, nebojí se o svou svobodu. V nejvyšším stupni je pak schopen úplného odevzdání se druhému člověku bez pocitu vnitřní ztráty a dokáže se radovat i z oběti vlastního života.

Vysněný nereálný vztah můžeme mít jen s vysněnou osobou mimo reálný život.

Naplnit svou touhu po blízkém vztahu k druhému člověku skrze svou i jeho lidskou zralost je ovšem náročné. Proto jsme v pokušení hledat zkratkovitá řešení. Extrémní blízkost můžeme snadněji prožít s někým, s kým reálně nesdílíme svůj život. Neohrožuje totiž naši svobodu a individualitu, nemusíme s ním řešit každodenní praktické problémy a všední úmorné maličkosti. Tak se může zdát, že v oné snivé zamilovanosti jsme druhému blíž než manželovi, ale reálně se o skutečnou blízkost nejedná.

Skutečná blízkost života musí být blízkostí také v těch každodenních praktických věcech. Mimo jiné to znamená, že ti, kteří jsou nám nejblíž, ti, které nejvíce milujeme, nám nejen přinášejí do života tu největší radost, ale také nás mohou nejvíce zranit. Blízký vztah není zadarmo.

K jádru zamilovanosti

Přemýšlením nad tématem zamilovanosti jsme se snažili dostat k jejímu jádru, pochopit její podstatu. Jednotlivé složky zamilovanosti teď zobrazíme jinak. Jako vrstvy, kde nejblíže středu je sebenaplnění skrze druhého. V tom se zamilovanost nejvíce blíží opravdové lásce.

Zkušenost zamilovanosti není „oříšek“, kdy odhodíme to nepodstatné a dostaneme se k duchovnímu jádru, které má hodnotu věčnou. Má spíše podobu cibule, když odhodíme všechny ty lidské vrstvy, tak nám nezůstane nic. Žádné duchovní jádro v zamilovanosti nenajdeme. Duchovní podstata je totiž obsažena v celé té lidské skutečnosti, prostupuje všechny vrstvy naší zkušenosti. To vše dohromady je samo o sobě tím pokrmem, tou cestou, ve které se uskutečňuje Boží plán našeho života.

Kapitola 11

Duchovní význam zamilovanosti

Pokora

Zkušenost naší bezmoci s pocity zamilovanosti a její nekontrolovatelnost nás vedou k pokoře: Vůči našemu tělu a jeho potřebám a pocitům. Musíme ho respektovat a brát vážně. Být opatrní…

K pokoře před druhými lidmi. K větší tolerantnosti a porozumění. Neodsuzujeme. Jak jinak teď člověk hodnotí případné „zmatky“ zamilovaných ve svém okolí. Jak jinak se teď díváme na „zamilovanosti“ svého manžela.

Také k pokoře před Bohem. Už si nejsme tak sebejistí svým správným životem. Víme, jak málo nás dělí od zásadního morálního selhání, od hříchu, od ublížení těm, které milujeme. Více rozumíme tomu, že bez Boží pomoci a darů Ducha svatého člověk nedokáže žít bezchybný život.

Boží suverenita

Máme zkušenost Boha, který si dělá, co chce. Řada lidí si myslí, že Bůh musí být spravedlivý a jednat podle našich představ. Jenže Boží jednání a Boží způsob spravedlnosti nepodléhá naší kontrole a není omezen tím, co my dokážeme pochopit, či co si my dokážeme vysvětlit. Pro některé je to až šok, když Bůh dopustí v jejich životech věci, které by se přece „neměly stávat“.

Při svatebním obřadu v kostele prosíme o Boží požehnání do společného života v manželství. Bůh nás o své pomoci ujišťuje prostřednictvím svátostí a většinou jsme v průběhu let mnohokrát tuto Boží ochrannou ruku pocítili. Pak nám přijde až nepochopitelné, že by Bůh mohl vložit do našich srdcí pocit lásky k jinému člověku, který je v rozporu s naším slibem a Božím příslibem.

„Kdo Boha zná, jak by se Ho mohl bát?“

Dochází nám, že život víry není „bezpečným“ vysedáváním doma za pecí, kde už všechno známe, a nic nás nemůže překvapit. Objevujeme podstatu víry jako životního dobrodružství, ve kterém jsme stále nově překvapováni. Víra je tou „chůzí po vodě“, kdy se nemůžeme spolehnout na nic jiného, než na přítomnost Ježíše. Pro někoho je toto poznání těžké k přijetí, chtěl by mít ve všem jasno a mít „své jisté“. Nejistota ohledně budoucnosti ho děsí. Ve skutečnosti je to právě obrovský dar víry, že můžeme očekávat stále něco nového, lepšího, nečekaného. Víra dává našemu putování směr a naději.

Naléhavost modlitby

V zamilovanosti můžeme udělat zkušenost modlitby „jako o život“. A ono často skutečně jde o život. Život nejen můj, ale také mého manžela a mých dětí. Člověk se cítí až bezmocný v náporech svých pocitů, neschopný ovládat své emoce a nejistý v tom, co udělá a jak vše dopadne.

„Věřím, že vlastně i ten zmatek ve svých citech, který jsem měla (a stále někdy mám) mne nutí více se modlit a hledat odpovědi právě v rozhovoru s Bohem.“

Většinou v zamilovanosti člověk vidí, že modlitba „nefunguje“, tedy že se mé pocity nemění, zamilovanost neustupuje a situace nespěje k řešení. Přitom zároveň cítí, že modlitba je tím jediným smysluplným jednáním, kterého je schopen.

Ano, modlitba. Někdy se člověk už není schopen na nic soustředit a ví, že už nic pořádného neudělá, a jediné co se nabízí, je utíkat do kostela a promluvit si s Bohem z očí do očí. Nebývá to žádná hluboká mystika, ale je to pokus říct aspoň někomu to, čeho je člověk plný. Přestože Bůh mlčí, tak to pomáhá. Jakoby tím mlčením souhlasil a říkal „Dobře, dobře. Čeho se bojíš? Že bych ti chtěl ublížit? Nebo ublížit někomu jinému? Neboj se a důvěřuj mi.“

Naše modlitba ztrácí své pozlátko vznešených pocitů a sofistikovaných myšlenek. Zůstává jen prosté volání: „Co mi to děláš, Bože?“ „Proč?“ „Jaký to má smysl?“ „Co mám dělat?“ „Už to nevydržím.“

Bolest

Nenaplněná zamilovanost je zdrojem velké bolesti. Až se zdá, že srdce tou bolestí pukne. Přesto člověk o tuto bolest nechce přijít, protože by tím zároveň přišel o ten úžasný pocit lásky. Vnímáme, jak tato bolest rozšiřuje naše srdce a dává naší lásce hloubku.

„Někdy se mi moc stýská, ale říkám si, že to k tomu patří. Je to pro mne období, kdy na jedné straně prožívám vnitřní smutek a bolest, ale na druhé straně začínám sama sebe vidět jinak. A to je určitě dobře. Je to pro mne možnost nahlédnout víc do svého srdce a vyjít ze svého sobeckého a povrchního vnímání života.“

Zkušenost této „šťastné bolesti“ pomáhá člověku nahlédnout do tajemství smyslu bolesti v lidském životě. Začínáme tušit, proč Bůh nevymaže bolest z lidských životů, proč nezničí všechno zlo a proč dopouští hřích. Zahlédneme, jak se z bolesti může zrodit něco nesmírně cenného. Rozumíme vztahu mezi láskou a obětí. A lásce bez oběti přestáváme věřit.

Dochází nám, jak je pro Boha lidská svoboda cenná, protože jen ona umožňuje skutečný vztah lásky. Bůh raději trpí zneužíváním lidské svobody, než by člověka zbavil možnosti rozhodnout se pro dobro, pro lásku. Podobně my v zamilovanosti raději strpíme bolest, než bychom přišli o to krásné, co nám zamilovanost dává.

Vyzkoušíme si, že je možné nejen přežít bolest, ale dokonce žít s bolestí, přímo být šťastní v bolesti. Ztrácíme strach z bolesti, z oběti, a nakonec i ze smrti, protože víme, že je něco víc. Něco, co ani smrt nezničí. Jsme si čím dál tím více jistí, že láska je silnější než smrt. Právě to nám ukazuje Ježíšova smrt a vzkříšení.

„Dívám se na utrpení a smrt optikou kříže a vidím lásku a život.“

Růst v těžkém

Zdá se mi, že bez zkušenosti bolesti člověk nedokáže duchovně růst. A určitě lepší tato bolest než jiné. Podobně je šancí pro duchovní prohloubení života zkušenost těžké nemoci či velkého neštěstí. V tomto srovnání je trápení nenaplněné zamilovanosti ještě docela mírnou životní zkouškou. Ale to se těžko srovnává, všechno se zdá nejdříve zcela nesnesitelné a u všeho časem bolest trochu povolí. Ono vnitřní trápení nenaplněné zamilovanosti také může být neuvěřitelně bolestné a srdce drásající. Každou velkou bolestí člověk „zestárne“ a stane se dospělejším, vážnějším, znalým života.

„Už jsem si prožila i těžší chvilky a nechci Boha pokoušet tvrzením, že teď už mám všechno pod kontrolou a všemu rozumím, ale momentálně bych neřekla, že se mi život „zamotal“, spíš bych řekla, že se všechno narovnává a skládá na své místo a dává hlubší smysl než dřív.“

„Jakoby Bůh s člověkem zatřepal a ono se to samo uvnitř usadilo na své místo. Jen si říkám, kolikrát a jak s námi ještě Bůh zatřepe, než se ten hlavolam našeho života složí úplně.“

Jakoby prožitkem toho příjemného strom našeho duchovního života košatěl a kvetl, a naopak prožitkem bolesti zapouštěl kořeny hlouběji a hlouběji. Bez toho pěkného by byl život nesnesitelný a také v duchovním životě potřebujeme zažít věci povzbuzující a příjemné, které nás „pohladí“. Bez toho těžkého bychom ale nebyli schopni to krásné uvidět. Trápení se stává černým pozadím, na kterém vyniknou zářivé barvy dobra. Bez hlubokých kořenů nemůže vyrůst žádný pořádný strom a nést bohaté ovoce.

Takové přirovnání ze světa fotografie. Histogram je graf, který nám znázorňuje množství jasů a stínů na fotografii. Histogram první fotografie prozrazuje, že na fotografii nejsou ani silně světlá místa, ani silně tmavá místa, vše je v oblasti „šedého průměru“, prakticky tam není ani bílá ani černá. Pokud bychom první fotografii viděli samostatně, tak by se nám mohla i líbit, taková krásná růžička. Zkušené oko ale hned vidí, že fotografii něco chybí. V počítači je možné fotografii upravit tak, že spektrum odstínů roztáhneme víc doprava. Teď už na druhé fotografii máme i bílou barvu a růžička vypadá lépe. Přesto to pořád ještě není ono. Když roztáhneme spektrum odstínů doleva, tak do fotografie dostaneme také černou barvu. Teprve teď na třetí fotografii růže krásně vystoupí z pozadí a fotografie má plné spektrum odstínů od zcela černé až po zcela bílou barvu. Růže je možná ještě hezčí než ve skutečnosti.

Podobně lidský život bez velkých radostí a starostí může vypadat na první pohled dobře. Mnozí dokonce touží žít v jakémsi „bezpečí šedého průměru“. Prožitek štěstí a radosti dodá našemu životu ty zářivější barvy, lidský život se pak stává „veselejší“ a je viditelně krásnější než to předchozí „šedivé“. Plnost života ale dokážeme uvidět, až se přidá také zkušenost bolesti a trápení, která dodá životu tu černou. Černá zvýrazní bílou a také ostatní barvy, zvýrazní obrysy a celý obraz našeho života se stane čitelnějším a paradoxně „jasnějším“.

Stejně obohacuje náš život zkušenost šťastně-nešťastné zamilovanosti. Naráz vidíme život mnohem jasnějším pohledem. Dochází nám, jak byl dosud náš život šedivý, prázdný a plochý. Ty příjemné pocity zamilovanosti jakoby přidaly sluníčka do našich dnů, vše je světlejší, barevnější a hezčí. Bolestné pocity nenaplněné zamilovanosti naopak přinášejí do našeho života černou. Ale s překvapením zjišťujeme, že tím nemusí celkový obraz našeho života propadnout temnotě, ale může naopak získat skutečnou „hloubku“ a „plnost“. Díky černé je bílá bílou. Díky černé dostává vše svůj tvar a můžeme vidět každou drobnost. Ano, cítíme více bolesti, ale dokážeme také cítit více radosti. A hlavně víme, že teď vidíme život skutečně takový, jaký je. Víme, že žijeme „naplno“. Už se nám nechce vracet k šedivé minulosti. Dáváme přednost „šťastné bolesti“, protože nám otevírá dosud nepoznané prostory života.

Hodnota vztahů

Otevře se nám nový pohled na život. Více než předtím jsme si vědomi hodnoty blízkých osobních vztahů až do té míry, že je pokládáme za to nejcennější v životě. Tak cenné, že dává smysl pro ně obětovat svůj život. Paradoxně ta zamilovanost, která nevede k tomu nejužšímu společenství života v manželství, nám to může ukázat ještě lépe. Naplněná zamilovanost nás totiž svádí k myšlence, že jeden jediný milostný vztah může zaplnit prostor celého našeho života. Nenaplněná zamilovanost nechává otevřené dveře pro existenci dalších hodnotných vztahů, a navíc nám jasněji ukazuje, že zcela naplnit náš život může jen vztah k Bohu.

Snad také lépe chápeme, proč mají v křesťanské teologii vztahy tak výsadní místo. Boha samotného můžeme nejlépe popsat právě pomocí vzájemných vztahů lásky mezi Otcem, Synem a Duchem. Vztah lásky Boha k člověku je vysvětlením, proč existujeme my sami a proč existuje svět. Touha Boha po naší lásce k Němu nám zase vysvětluje ten podivuhodný plán spásy, který se uskutečnil ve vtělení, životě, smrti a zmrtvýchvstání Ježíše Krista. Dynamika růstu ve vztahu nám pomáhá popsat dynamiku růstu víry.

„Kdo nemiluje, nepoznal Boha, protože Bůh je láska.“
Bible: První list svatého apoštola Jana 4,8

Dochází nám pravdivost slov, že Boha nemůže poznat ten, kdo nepoznal lásku. A také podstata výroku „Bůh je láska“. Ne láska jako abstraktní pojem, ani láska jako nehybný postoj, ale láska živá v dynamice vztahů uvnitř Boha a natahující se k člověku s nabídkou zapojení do tohoto nekonečného a stále živého bytí v lásce.

Zamilovaný Bůh

Zkušenost zamilovanosti nám ukazuje, jak je možné, že Bůh nás lidi vidí tak laskavým pohledem. On je do nás totiž „zamilovaný“. Vidí nás, jací bychom mohli být, a nikoliv jen, jací jsme. Bůh je ochoten udělat cokoliv, abychom se mohli stát takovými, jak nás vidí On: Lidmi, jejichž život má smysl, nekonečnou hodnotu a jsou hodni lásky Boha. Proto je Bůh ochoten dávat člověku své odpuštění a novou šanci.

Na rozdíl od zamilovaných Bůh zároveň zcela jasně vidí naše chyby, nedostatky a hříchy. Bůh není naivní. Nikdo mu nemusí o lidech nic říkat. On ví. Ale jeho „zamilovanost“ do nás je mnohem silnější. Proto Boží „zamilovanost“ nikdy „nevystřízliví“ ani „nevyvane“. Boha nemohou zaskočit naše hříchy, nedostatky ani nestálost. Bůh se v nás nemůže „zklamat“, protože jeho vztah k nám není postaven na tom, co očekává On od nás, ale stojí zcela a jen na tom, co On chce dát nám.

Bůh člověka miluje, ale nedokáže ho o své lásce přesvědčit. My bychom chtěli stále od Boha něco dostávat. Ale i když Bůh vyslyší naše prosby, tak si nejsme Jeho láskou jistí. Chceme ještě víc, ještě něco lepšího, ještě něco zázračnějšího. Ježíš pro nás zemře na kříži a ani to nám nestačí.

Bůh na tuto hru na „dokazování lásky“ ale nepřistupuje zcela. Ano, občas naše prosby vyslyší a „pohladí“ nás, ale jindy jakoby neslyšel, jakoby nebyl. Tím nás vede od postoje „mám Boha rád, protože mi dává dárky“, k postoji „miluji Tě, Bože, přestože jsi mi tak nepochopitelný“.

Možná je to úkol na celý život, postupně víc a více věřit v Boží lásku.

Jedinou věcí, která může zabránit onomu vzájemnému vztahu lásky mezi námi a Bohem, je naše odmítnutí. Vzájemný vztah lásky totiž musí vyrůstat ze svobodného rozhodnutí Boha i člověka. Bůh se už dávno při stvoření rozhodl „pro“. Vše tedy stojí a padá s naším rozhodnutím, je to jen na mně. Jakou odpověď Bohu dám já?

Nekončící zamilovanost

K tomu postoji „věčné zamilovanosti“ Bůh vybízí také nás. Podle Božího vzoru i my máme vidět všechny lidi kolem sebe těmi „růžovými brýlemi“. Naše zkušenost zamilovanosti nám dokazuje, že to jde. Je možné vidět druhé kolem sebe z té lepší strany. U lidské zamilovanosti je to bohužel jen nakrátko a jen u některých.

Pokud ovšem ze zamilovanosti dorosteme k postoji skutečné lásky, tak budeme mít také tu zkušenost, že je možné druhého vidět v dobrém světle celý život. Nikoliv slepě, chyby druhého za ty roky budeme znát lépe než on sám, ale naopak jako „vidoucí“, jako ti, kteří se učí vidět druhé Božíma očima. Ruku v ruce s růstem skutečné lásky pak v nás poroste schopnost takto vidět další a další, až nakonec tímto pohledem Boží lásky uvidíme všechny lidi. Všechny a stále. Tak to bude v nebi.

Ukazující dál

Plnost a podstatu touhy obsažené v zamilovanosti nemůže naplnit žádný člověk. Zamilovanost „klame tělem“. Je to taková Boží „léčka“, kterou nás Bůh vyvádí z ulity naší sebestřednosti vstříc k druhému člověku na cestu hledání pravé lásky. Cesta, kterou musíme projít každý sám. Bohužel kolikrát i bloudíme, chodíme v kruhu, vracíme se, vzdáváme to. Novou zamilovaností nás Bůh znovu povzbuzuje vykročit. Manželství se pak může stát tou nejlepší školou lásky, protože ten druhý je nám tak blízko, že jeho slabosti a hříchy cítíme jako svoji vlastní bolest. Bolest, kterou nezaženeme ani prášky ani občasnými výlety „jinam“, ale pouze a jedině růstem v lásce dle Božího vzoru.

Přesto i člověku žijícímu společenství lásky v manželství a rodině se může stát, že ho znovu zaskočí neodbytná skutečnost zamilovanosti do někoho jiného. Nejspíš začne přemýšlet, co je v manželství špatně, co mu v životě chybí, které potřeby a touhy se hlásí o slovo (jak jsem o tom psal výše). Určitě ledacos objeví, ale ona zamilovanost ukazuje ještě někam dál, mnohem dál.

Nejhlubším důvodem zamilovanosti je touha po absolutním štěstí. Touha, kterou nemůže naplnit žádný člověk a žádná pozemská skutečnost. Toto člověku dojde dřív nebo později a nutí ho to naučit se milovat a být šťastný s tím, koho má vedle sebe. Ví, že ono absolutní štěstí nemá smysl hledat s někým jiným a jinde. Třeba se i smíří s tím, že to vysněné štěstí je jen mámivý přelud. Nečekaná zamilovanost mu ale tuto nejhlubší touhu lidského srdce znovu připomíná. Skutečně už není nic víc?

Zkušenost nenaplněné zamilovanosti nám ukazuje dál za hranice mezilidských vztahů. Obrací náš pohled k jedinečnému lidskému vztahu, na jehož druhé straně je Bůh sám. Zkušeností zamilovanosti a zkušeností lásky nás Bůh láká k sobě. Svádí nás, abychom se zcela Jemu odevzdali, Jemu uvěřili, Jeho milovali. V člověku klíčí naděje, že přece ta touha, kterou cítí v srdci, nemůže být marná. Tím v nás roste odhodlání, tak jako jsme dříve vykročili hledat lásku ve vztahu s druhým člověkem, tak teď vykročit hledat ještě větší lásku a větší štěstí ve vztahu s Bohem. Tady se rodí pravá touha po duchovním životě a skutečná snaha duchovní cestu hledat.

Toto duchovní probuzení skrze zamilovanost většinou vstupuje do života jen těch lidí, kteří už nějakým způsobem věří a nábožensky žijí. Bez toho základního náboženského podhoubí málokdo dokáže poznat to „ukazování dál“ a lidé zůstávají jen u lidsky prožívané zkušenosti. Věřící člověk ale může skrze zkušenost zamilovanosti zahlédnout, že jeho víra je vlažná a jalová, a že jeho vztah k Bohu je povrchní a neosobní. Může pochopit, že dosud spíše Boha chápal jako „něco“, co může použít pro sebe. Jako zdroj síly, pokoje, povzbuzení či jako způsob, jak vysvětlit svět a jak se postavit k otázkám života a smrti. To jistě víra také dává, ale to nejpodstatnější, osobní vztah k Bohu, silný zamilovaný vztah lásky k Bohu, člověku chybí. Zkušenost lidské zamilovanosti nám napovídá, že vztah k Bohu může být, a má být, také tak hluboký, vášnivý, všepohlcující, jedinečný… Ve skutečnosti samozřejmě to vše ještě mnohem víc.

„Pozdě jsem si Tě zamiloval, Kráso tak stará a přece tak nová, pozdě jsem si Tě zamiloval! Vždyť Tys byl u mne uvnitř, já však byl venku a hledal Tě tam. Já ošklivý, jsem se honil za krásami, které jsi stvořil. Byl jsi u mne, ale já nebyl u Tebe. Volal jsi a křičel, až jsi prorazil mou hluchotu. Skvěl jsi se a zářil, až jsi zahnal mou slepotu. Voněl jsi, až jsem se nadechl a toužím po Tobě. Ochutnal jsem a hladovím i žízním. Dotkl ses mne a zahořel jsem touhou po Tvém pokoji.“ Svatý Augustin, Vyznání

Kapitola 12

V očekávání lepšího

Milovat víc!

Přemýšlíme nad tím, proč nám Bůh do života poslal zamilovanost, kterou nemůžeme rozvinout v užší společenství života, protože jsme svůj život už slíbili někomu jinému a jsme vázáni tímto manželským slibem. V předchozích kapitolách jsem se snažil naznačit možné odpovědi. Většina z nich směřovala ke snaze uvidět svoji situaci a prožitek zamilovanosti střízlivýma realistickýma očima. Když si postavíme vedle sebe hodnotu věrnosti manželskému slibu, hodnotu rodiny, hodnotu věrnosti Božím přikázáním a srovnáme je s hodnotou dočasného citového prožitku, tak z toho naše zamilovanost vítězně nevyjde.

Přesto je možné vnímat zkušenost této šťastně-nešťastné zamilovanosti ještě jinak. Jako výzvu k větší lásce. Nedokáži si totiž představit, že by Bůh po nás chtěl, abychom milovali méně, či dokonce nemilovali vůbec. Celý náš život je přece školou lásky a růst v lásce je tím nejdůležitějším životním úkolem.

Bůh nechce, abychom milovali méně, ale více! Mnohem více. Ovšem milovali tím správným způsobem.

Věřím, že máme milovat stále víc. Jenže je třeba každého milovat jinak! Manžela jedním způsobem, dítě druhým, přátele třetím, kočičky a pejsky zase jinak a oblečení či šperky ještě zcela jinak. A láska k sobě je také jiná než ty ostatní. Ve všech těchto případech je podstata lásky stejná: Chtít dobro toho druhého. Jenže v každém případě to dobré znamená jinou skutečnost.

Často se nám zdá, že zájmy našich „lásek“ se kříží. Například když manžel a děti chtějí každý jinak strávit nedělní odpoledne. Také se často dostáváme do konfliktu se svými zájmy, potřebami a se svými pocity, jak nám to ze všeho nejlépe ukazuje právě zkušenost nenaplněné zamilovanosti. Milovat všechny i sebe se pak stává až neřešitelným rébusem. Někteří pak na lásku rezignují. Jiní si sestaví pořadí „lásek“ svého života, aby věděli, komu dát přednost. A ono pořadí „První manžel, pak děti, pak teprve ostatní lidé a na konci zvířata a věci“ je správné a v každodenním životě velmi pomůže, ale není to všelék.

Navrhuji ještě jiný postoj. Snažit se všechny milovat co nejvíc. Věřím tomu, že Bůh nás nestaví před neřešitelné problémy. Jen nás občas postaví před náročnou zkoušku. Jejím cílem ale není náš neúspěch a devastace našich životů. Smyslem Boží zkoušky je donutit nás k ještě větší lásce. Ty zmiňované rébusy života jsou občas skutečně neřešitelné na té úrovni lásky, kterou právě máme. Nutí nás milovat víc a pak se řešení ukáže skoro samo.

Ne méně citu, ale více lásky

Princip toho řešení „Milovat víc!“ zkusím popsat ještě grafem. Svislá osa vyjadřuje sílu našeho citového prožitku lásky, jinými slovy sílu zamilovanosti. Vodorovná osa znázorňuje velikost naší opravdové lásky, jinými slovy, jak moc jsme schopni se pro druhého reálně obětovat. Šikmá čára uprostřed symbolizuje stav, kdy náš prožitek lásky a naše skutečná láska si sobě odpovídají, jinými slovy, když cítíme svou lásku pravdivě. Je to pomyslná čára rovnováhy mezi citem a vůlí. Našemu pocitu „Chci! = Přeji si“ odpovídá reálné odhodlání „Chci! = Udělám, co bude třeba.“ Na této čáře rovnováhy je člověk „doma ve svých citech“, prožíváme vnitřní pokoj a jistotu. O tento stav přirozeně usilujeme.

Pokud jsou naše pocity lásky podstatně silnější, než skutečný stav naší lásky, tak můžeme mluvit právě o zamilovanosti. Někdy se mluví také o exaltovaném prožívání, přemíře nadšení a nereálném očekávání. V praxi pak hrozí to, že člověk bude jednat na základě svých emocí bez ohledu na hlas svého rozumu a svědomí. Síla citů může převážit nad silou vůle a nad zodpovědností a člověk svým jednáním ublíží sobě i druhým, což je nakonec pravý opak lásky. Sobecky se rozhodne, „jak to cítí“ bez ohledu na to, co je skutečným dobrem pro druhé i pro něho.

V opačném případě je velmi silná naše skutečná láska, ale její prožitek nám chybí. Milujeme, ale necítíme ze své lásky potěšení a radost. V duchovní literatuře se ve vztahu k Bohu mluví o temné noci, noci smyslů či stavu neútěchy. V lidském vztahu může jít o zevšednění či citovou vyprahlost. Člověk zůstává věrný svým závazkům a jedná správně podle svého svědomí na základě rozumu a zkušenosti a nadále žije vztah lásky, tedy usiluje o dobro pro druhého. Bolestné je, že z toho necítí ani radost ani potěšení. Ví, že jedná správně, ale srdce mu přitom nehoří tak jako dřív.

Tradiční řešení problému „nevhodné“ zamilovanosti spočívá v úsilí umenšit sílu emocí. Říkáme druhému: „Počkej. Dej tomu čas.“ A doufáme, že časem emoce ustoupí a pak bude člověk schopný situaci vyřešit rozumně. Nebo se snažíme zamilovanost oslabit poukazování na její bláznovství, naivitu, nesmyslnost a nereálnost. Poukazujeme na chyby milovaného či na psychologickou nezralost, která k zamilovanosti vedla. Případně přímo vybízíme druhého či sebe, aby nebyl tak emocionální a jednal rozumně.

Ono to částečně funguje a časem skutečně emoce ustoupí. Bohužel to může vést až k citovému zploštění, degradaci emocionálního prožívání. Naštěstí se náš citový svět nevzdává tak snadno a my máme možnost delší dobu prožívat ono napětí a bolest šťastně-nešťastné zamilovanosti. Stav, který nás nutí hledat ještě jiné řešení, ještě jiný pohled.

To druhé řešení vidím naopak ve snaze posílit skutečnou lásku. Učit se milovat víc. Vědomě usilovat o proměnu zamilovanosti v opravdový vztah lásky. Když bude naše láska dostatečně silná, tím myslím hodně silná, tak dokáže vyvážit emocionální sílu zamilovanosti a člověk najde vnitřní pokoj. Vnitřní pokoj bez toho, že by v sobě člověk musel zabít své pocity lásky, ale skrze postoj opravdové lásky jim dát ve svém životě to správné místo. Tedy pravá láska vede k integraci naši emoci zamilovanosti do celku našeho života. Pak má naše zkušenost zamilovanosti své místo v našem životě a není třeba ji popírat ani odmítat.

„Vnímám teď nový pocit ve vztahu, který k němu cítím. Většinou to byla radost, potěšení nebo naopak bolest a smutek. Teď se přidává i takový nějaký pocit odpovědnosti za toho druhého.“

Zamilovanost tedy chápu jako výzvu milovat víc. Bohužel sama o sobě má zamilovanost spíše charakter sebestředného sobeckého prožívání, takže ten růst v opravdové lásce vyžaduje naše úsilí, hlubší pochopení reality života a vědomé rozhodnutí. Nebudeme se moci vyhnout bolestnému hledání, jak správně milovat druhé kolem sebe. A jistě ten správný způsob bude jiný, než bychom si ze začátku přáli. Ale pokud se pokrok v lásce podaří, tak nás naplní nový a mnohem hlubší pocit pokoje a vnitřního míru. Jistota, že jsme našli lásku, kterou ani smrt nezničí.

Lidsky a duchovně zralým způsobem prožitá zamilovanost rozšíří kapacitu našeho srdce pro více lásky.

Paradoxně tento přístup pak vede k větší lásce také k manželovi. Jak jsem zmiňoval, pravá láska je jen jedna, je to jediný a jedinečný postoj srdce. Pokud svoji schopnost lásky rozvíjíme v jednom vztahu, tak dochází k růstu lásky ve všech vztazích našeho života. Proto také Ježíš spojuje v jedno lásku k Bohu, lásku k bližnímu a lásku k sobě samému.

Takto je „nevhodná“ zamilovanost šancí a výzvou k růstu v lásce a bylo by škoda jí nevyužít. Kolikrát jsou lidé ve středním věku v jakémsi životním patu. Třeba nežijí špatně, ale jejich život se jakoby zastavil. Mohou žít v domnění, že žijí správně, milují svoji rodinu, věří v Boha, nikomu neškodí atd. Vnitřní zápas s „nemístnou“ zamilovaností jim může odhalit, že té skutečné lásky mají pořád ještě málo.

Bohu první místo

Ještě jednou chci ale zdůraznit, že každého člověka musíme milovat jinak. Tedy ten vnitřní postoj lásky je totožný, ale jeho vnější vyjádření musí být různé. Konkrétně řečeno: Láska k manželovi se uskutečňuje kromě jiného v jedinečném sexuálním vztahu a výlučném společenství života v rodině. Takovým způsobem nesmíme milovat už nikoho jiného.

Najít správný způsob lásky k lidem, správnou lásku k sobě a správný vztah k věcem není snadné. Dokonce se odvažuji tvrdit, že to není možné bez toho, že na prvním místě v našem životě bude pouze a jedině Bůh sám. Co to ale znamená, že Bůh je na prvním místě v našem životě?

Když se manžel zeptá: „Miluješ více Boha nebo mne?“ Asi je lepší mlčet, ale může nás napadnout: „Promiň, ale ty nejsi pro Boha žádná konkurence.“

Bůh nehraje jenom úplně „jinou ligu“, ale vztah k Bohu to je úplně „jiný sport“.

Zjednodušeně řečeno můžeme snadno poznat, který člověk je první v našem životě. Ten, kterému věnujeme nejvíce svého času a svých sil. Jenže Bůh není konkurentem člověka. Bůh nepotřebuje ani náš čas, ani naši práci, ani naše modlitby. Naše láska k Bohu se má projevit v čase, který věnujeme manželovi, v práci, kterou děláme pro své děti a v modlitbě, kterou prosíme za sebe. Bůh nechce největší díl našeho života, Bůh chce celý náš život. Ale jaksi jinak. Ne na úkor ostatních našich „lásek“, ale spíše chce „prostupovat“ vším.

Bůh na prvním místě znamená, že On je tím, kdo nás učí správně milovat sebe i druhé. Těžko se to vysvětluje. Srozumitelnější bude říct to obráceně. Co se stane s člověkem, který místo Boha má na prvním místě někoho či něco jiného? Život takového člověka bude pokroucený a jeho láska pokřivená. Příklady: Kdo má na prvním místě peníze, je lakomec. Kdo má na prvním místě zdraví, je hypochondr. Kdo tam má sebe, je sobec. Kdo má na prvním místě manžela či manželku, ten svojí přemírou „lásky“ buď druhého ovládá, nebo se sám nechává ovládat. Kdo miluje děti nade vše, ten z nich vychová sobce neschopné samostatného života. Prostě potřebujeme Boha, aby obsadil to první místo.

Přirovnání ke stavbě stanu: Když najdeme na stanovém plátně to správné místo, které patří na vrchol stanu, tak se nám celá stanová plachta pěkně rozloží do potřebného tvaru skoro sama a všechno je na svém místě. Pokud ale vyzdvihneme jinou část, tak bude stanová plachta divně pokroucená a stan se nám postavit nepodaří, nic nebude na svém místě.

Když tedy přijmeme zkušenost zamilovanosti jako výzvu k větší lásce, tak zároveň musíme dát Bohu větší prostor. Aby nás On naučil, jak tuto větší lásku prakticky žít v jednotlivých vztazích našeho života. Bez Boha totiž nedokážeme správně naplnit ono: „Milovat víc!“.

Cítit lásku? Uvěřit lásce!

Zamilovanost je silný pocit lásky. Pocit neuvěřitelně příjemný a naplňující. Člověk je v pokušení za takový pocit „zaplatit“ cokoliv. Nic ale nemůže zabránit tomu, že tento pocit pomalu či rychleji ztrácíme.

Někdo platí za sex. Někdo za pocit lásky. Jen skutečnou lásku nekoupíš.

To je u emocí typické, že postupně ztrácí svoji intenzitu. Člověku se pak zdá, že méně miluje, že je méně milován, že je méně šťastný… Přitom se objektivní stav věcí nemusel ani nijak změnit, ale my je už tak silně emocionálně neprožíváme. Lidově se říká: „Člověk si zvykne na všechno.“ Bohužel to platí i o příjemných a pozitivních věcech, kterých si časem méně vážíme a méně se z nich radujeme.

Technicky řečeno: Senzor emocí reaguje na změnu, nikoliv na setrvalý stav.

Pro pocity je typické, že člověku „nestačí“. Emoce uspokojí člověka jen na chvíli a pak chceme znovu a ještě víc. Pocity nikdy nemohou stačit. Ke stejnému prožitku totiž potřebuje člověk stále víc a víc, silnější a silnější podnět. Aby na nás slova „Miluji Tě“ působila stále tak příjemně, tak je potřebujeme slyšet stále znovu, pak stále častěji a nakonec ještě od někoho jiného, a dalšího a dalšího. Až k bodu, kdy pro nás přestanou mít jakýkoliv význam a hodnotu.

Dnešní móda nových a nových vztahů je právě tím nesmyslným znovu-opakováním téže nikam nevedoucí potřeby „cítit“ lásku. Cítit lásku víc a víc. Je to začarovaný kruh, z kterého v lidské rovině není úniku. Vede jen ke zklamání a zahořklosti a nakonec k zoufalství.

Je třeba „uvěřit“ v lásku. Uvěřit tak, že ji již není třeba dokazovat. Není třeba ji už „cítit“, protože jsme si jí jisti skrze víru. Je třeba uvěřit v lásku toho druhého, takže po něm už nemusíme vyžadovat stále dokola větší a větší „důkazy lásky“. Uvěřit ve svou lásku, takže si ji už nemusíme dokazovat rozdmýcháváním pocitů vlastní zamilovanosti.

Právě věrnost života v manželství může být v tomto velikou školou. Po letech společného života v manželství už je nám jasné, že lásku jeden druhému dokázat nemůžeme. Jedinou možností je navzájem si věřit, neztratit vzájemnou důvěru. Jasně je to vidět na příkladu chorobné žárlivosti. Lásku a věrnost nejsme schopni takovému žárlivci nijak dokázat. Nepomohou ani dárky, ani sex, ani láskyplná slova, ani zapřísahání, ani všemožné důkazy, prostě nic. Jestliže ztratil víru a důvěru, neuvěří ani pocitům, ani realitě.

Je přirozené, že chceme cítit manželovu lásku, ale to nám nebude nikdy stačit. Musíme v jeho lásku uvěřit. Náš život má dospět k tomu, abychom lásce „uvěřili“. Pak si jí teprve budeme zcela jisti.

Uvěřit lásce Boha

Tady se dostáváme k tomu nejdůležitějšímu. Totéž platí také o Boží lásce k nám. Také ve vztahu k Bohu toužíme jeho lásku cítit, vnímat Boží přítomnost, chceme důkazy Boží pomoci, a to nejlépe zázraky. Bůh nám to také dává. Většinou začátek života víry je podobný lidské zamilovanosti. Jsme z Boha nadšeni, víra nás naplňuje a dává nám schopnost vidět vše úplně novýma očima. Vidíme dokonce zázraky v životě svém i kolem sebe. Člověk cítí, že mu víra dává křídla. Žádný problém ani těžkost nás nemůže zastavit. Jsme v „sedmém nebi“.

Jenže po čase to všechno ztrácí na síle, ubírá na intenzitě, zevšední. Obtíže života jsou obtížné a těžké věci jsou těžké. Boží přítomnost už tak nevnímáme a lásku necítíme. Dokonce se můžeme dostat až do stavu, že Bůh nám už svoji lásku ani dokázat nemůže. Už mu nevěříme.

Také v křesťanském životě je třeba udělat ten náročný krok od potřeby „chci cítit lásku“ k postoji „věřím lásce“. Právě zkušenost lidsky správně prožité cesty od zamilovanosti k lásce nám pomáhá podobně dojít od počátečního zalíbení v duchovních věcech k opravdovému vztahu k Bohu. Od víry, která je nám příjemná, k víře, která je skutečným uvěřením Bohu a bezvýhradným odevzdáním se do Jeho rukou.

Tak se dá také nejpřesněji popsat křesťanská víra. Je to stav, kdy věříme, že nás Bůh miluje. Proto „víra“, protože lásku nejde dokázat, lásce je možné pouze uvěřit. Nemáme jistotu a důkazy lásky, ale prostě jí věříme. Zajímavé je, že v této víře jsme si Boží láskou nakonec jisti ještě víc.

Když milujeme druhého člověka, tak mu důvěřujeme a jsme ochotni s ním vykročit do nejistoty společného života. Stejně tak, když milujeme Boha, tak mu věříme a důvěřujeme a jsme ochotni jít po cestě našeho života vstříc nejisté budoucnosti. Nebojíme se vykročit na neznámé cesty. Bez víry jdeme jen vyšlapanými cestami, kde nás nakonec nečeká nic nového.

V tom je ono „očekávání lepšího“. Skrze zkušenost zamilovanosti a lásky jsme došli k pochopení nezbytnosti víry v lidském životě. Pouze víra nám dává skutečnou naději na „to lepší“. To nejcennější nám nedokáže dát ani zamilovanost, ani to nenajdeme v lidském vztahu lásky. Ne, to zní škaredě! Zamilovanost je úžasná. Skutečná láska je ještě úžasnější. Ale víra nám dává naději, že nás může čekat ještě to nejúžasnější, to nepředstavitelné, nekonečné, věčné. To Boží.

Milovat Boha celým svým srdcem

Zkušenost zamilovanosti nás učí ještě jedné věci: Co to znamená milovat Boha celým svým srdcem. Dává nám také naději, že je to možné a že v takovém vztahu může člověk najít nekonečné štěstí bez konce.

„Miluj Pána, svého Boha, celým svým srdcem, celou svou silou a celou svou myslí.“ Bible: Evangelium podle Matouše 22,37

Zamilovaný člověk po druhém touží celou svou bytostí. Je to pozoruhodná věc. Po druhém zcela konkrétně a fyzicky touží naše tělo až k pocitu tělesné bolesti, když nám druhý chybí. A nejen tělo, také rozum: K druhému se upínají všechny naše myšlenky každou minutu našeho života, uprostřed noci se probudíme a myslíme na něj, ani nedokážeme myslet na cokoliv jiného. A nejen tělo a rozum, také city: Naše emoce jsou zcela naplněné tím druhým, všechny naše pocity se točí kolem druhého. A nejen tělo, rozum a city, také vůle: Ze všeho nejvíc chceme toho druhého, vše chceme pro něj, ostatní je nedůležité. Toto znamená milovat celým srdcem. Nezůstává v nás nic, co by nemilovalo.

Zkušenost zamilovanosti nás učí, že je možné milovat celým srdcem, a víme, co to znamená. Bohužel v lidském vztahu tento úžasný příslib zamilovanosti nikdy nedojde úplného naplnění. Mezi lidmi je taková absolutní láska možná jen částečně. Navíc prožitek zamilovanosti trvá relativně krátkou dobu.

Mám naději. Věřím. Věřím, že tuto absolutní lásku je možné prožívat ve vztahu k Bohu. Díky zamilovanosti si to dokáži představit. Proto po tom tak toužím. Dokáži si představit, že takový vztah mne může naplnit štěstím, které bude stále větší a větší. Nebojím se věčnosti s Bohem. Jsem plný očekávání toho nejúžasnějšího.

Zamilovanost jako duchovní zkušenost

Zamilovanost je typicky lidská skutečnost v pozoruhodném propojení sexuální touhy, která má až charakter zvířecího pudu, s tím nejvznešenějším, čeho je člověk schopen, s láskou. Zamilovanost a budování lidského vztahu jsou tím momentem, kde se člověk rozhoduje, zda uvěří duchovnímu rozměru lásky, nebo dá přednost prožitku fyzického a citového uspokojení.

Nesmrtelná je jen láska, nikoliv zamilovanost. Zamilovanost je nám dána jen na čas. Jako pozvání k hledání lidské lásky. A jako nápověda, že existuje i něco víc…

Prožitek zamilovanosti nepřináší automaticky člověku duchovní zkušenost. Duchovní zkušenost můžeme objevit jen nepřímo. Zamilovanost je spíš zrcadlem, ve kterém vidíme odraz duchovního světa. Cílem této knihy bylo povzbudit k objevování tohoto skrytého duchovního významu zamilovanosti a dát k tomuto duchovnímu hledání podněty a inspiraci.

Dál už musí vykročit každý sám. Zkušenost je třeba zakusit na sobě samém. Přeji čtenářům, aby objevili ve své zkušenosti zamilovanosti také ten duchovní rozměr. Jsem totiž přesvědčen, že díky této duchovní zkušenosti je možné porozumět lidské zamilovanosti mnohem hlouběji, pochopit její smysl a také zahlédnout něco víc…

Obsah

Obálka

Úvod - Pro koho

1. Zamilovanost nebo láska?

- Proč tato kniha
- Cit, zážitek, stav
- Rozdíl mezi zamilovaností a láskou
- Zárodek lásky
- Duchovní růst

2. Jaká je zamilovanost?

- Růžové brýle
- Zamilovanost je neovladatelná
- Zamilovanost je dočasná
- Nereálná očekávání a touha
- Nerozumnost zamilovanosti
- Zamilovanost je sebestředná a sobecká
- Zamilovanost je majetnická
- Stupně citového pohlcení

3. Co je to zamilovanost?

- Pravá zamilovanost
- Pět složek zamilovanosti
- Sexuální fyzická potřeba
- Erotická citová touha
- Společensko-ekonomické zajištění
- Sebepotvrzení skrze druhého
- Sebenaplnění skrze druhého

4. Co vede k zamilovanosti?

- Nevíme
- Nenaplněné potřeby
- Naděje na lepší
- Do koho se zamilujeme?
- Ty začátky
- Problémy v manželství

5. Co vede k odmilování?

- Nevíme
- Zevšednění
- Sobectví zabije vztah
- Náraz s realitou

6. Místo zamilovanosti v životě

- K čemu je zamilovanost
- Idealistické mládí a zklamané stáří
- Doufající přítomnost
- Teologický pohled

7. Když „to“ přijde nevhod

- Zamilovanost středního věku
- Co prožíváme
- Fáze zamilovanosti
- Co mne k tomu přivedlo
- Stále platné „Ne“
- Úskalí toho „Ne“
- Dilema takové zamilovanosti

8. Co s tím? Hledat, co mi pomáhá

- Životní realismus
- Opatrnost
- Víra
- Čisté svědomí
- Druzí lidé

9. Co s tím? Podívat se na to jinak

- Uvidět - Porozumět - Prožít
- Rozlišovat Ano – Oddělit Ne
- Nést, co je těžké
- Nechat věcem čas a svěřit to Bohu

10. Poznat lidský význam zamilovanosti

- Oživení našeho osobního života
- Učí nás pravé lásce
- Přijmout svůj život
- Naučit se žít s emocemi
- Obnovit své manželství
- Poznat, co potřebuji
- Přátelství mezi mužem a ženou?
- Blízkost – Odstup
- K jádru zamilovanosti

11. Duchovní význam zamilovanosti

- Pokora
- Boží suverenita
- Naléhavost modlitby
- Bolest
- Růst v těžkém
- Hodnota vztahů
- Zamilovaný Bůh
- Nekončící zamilovanost
- Ukazující dál

12. V očekávání lepšího

- Milovat víc!
- Ne méně citu, ale více lásky
- Bohu první místo
- Cítit lásku? Uvěřit lásce!
- Uvěřit lásce Boha
- Milovat Boha celým svým srdcem
- Zamilovanost jako duchovní zkušenost

Elektronická verze knihy je ke stažení zdarma na webu www.pavelhofirek.cz a pokud se Vám kniha líbí nebo si ji chcete ponechat případně někomu darovat, tak prosím o dar na dobrý účel, viz www.pavelhofirek.cz/zamilovanost. Děkuji.
Pavel Hofírek info@pavelhofirek.cz

ZAMILOVANOST jako duchovní zkušenost
„Jsem zamilovaná. Je to úžasné. Ale co s manželem a dětmi?“

Vydala Římskokatolická farnost Přerov
Kratochvílova 6, Přerov
V roce 2014
Sazba a grafika: Zdeněk Rychta
Fotografie: Daniel Mazáč, Pavel Hofírek
Tisk: KODIAK print s.r.o., Zlín - Prštné

Doporučená cena: 120,- Kč
© Pavel Hofírek, 2014
ISBN 978-80-260-7130-3